Потвора

Розділ 1

Полотно залишається цнотливо-білим вже годину. Елоді вперто свердлить його поглядом, ніби сподівається, що під тиском її очей фарби самі стрибнуть на підрамник і складуться в шедевр. Це протистояння людини і матерії вимагає повної віддачі — і, звісно, правильного дрес-коду.

На Елоді лише труси і футболка з принтом «Зоряної ночі» Ван Гога. Довге волосся зібране у масивний пучок, скріплений пензликом. Не те щоб їй не було чим скріпити волосся, просто вона подумала, що це символічно.

«Якби мене хтось зараз побачив, то подумав би, що я справжня художниця».

Вона закочує великі очі, дратуючись на саму себе. Думка крінжова. Вона здригається, наче від огиди, відкидаючи цю дурість з голови. Звичайно, вона справжня художниця. Навіть якби одягла штани і скріпила волосся «крабиком» — не перестала би нею бути.

Вона задумливо тарабанить олівцем по губах, розглядаючи пустий холст. Нога виставлена вперед, друга рука вперта в бік. Погляд випромінює задумливість. Ні, вона точно зараз виглядає як художниця.

— Чому ж ти, бляха, не можеш нічого намалювати? — цього разу голос зовсім чужий. Чомусь він схожий на голос мультяшного злодія з характерними скрипучими нотками. — Бо ти мені заважаєш. Не даєш сконцентруватися, — відповідає вона майже беззлобно, не відриваючи погляду від холста.

«Хто? Я? А хто я?»

— Замовкни! Я думаю! — бурмоче вона собі під ніс і обережно підносить олівець до шероховатої поверхні, але в останній момент забирає руку, не наважуючись зробити перший штрих.

— Що надумала? — цього разу єхидний голос проривається з її голови назовні.

— Надумала, що, розмовляючи сама із собою, я нічого не намалюю.

— Потужна думка. Може, тобі ще й книгу почати писати?

— Мо-о-оже…

Елоді сідає просто на підлогу, схрестивши ноги по-турецьки, і затискає олівець між носом і верхньою губою. Звідси, знизу, мольберт з холстом здається монументально великим, а вона — нікчемно маленькою. З відкритого вікна долинають запахи пекарні на першому поверсі, солоний морський аромат. Проникнувши у кімнату, запахи змішуються зі стійким ароматом скипидару і хімікатів. Ранковий Марсель виє гудками машин і голосами людей на усі лади.

«Багато хто хотів би бути тут, на моєму місці. Творити у Марселі, а не… ну, десь в африканському селі. Бути художницею, а не… скажімо, косаркою. Косарки ж ще існують? Я, насправді, привілейована… біла сучка», — останні два слова — це знову не її голос. Чи її. Вона не встигає вирішити, наскільки вона сьогодні зневажає себе за привілейованість, бо телефон на столику видає неприємну вібрацію по дереву.

Від несподіванки олівець летить на землю і губиться десь під диваном. Елоді, не підводячись, перебирається до стола і, сидячи на підлозі, бере слухавку.

— Ало-у?

— Ело, привіт! — гнусавий голос Жиру, її головного роботодавця.

— Зайнята?

— Так, малюю!

— О? Працюєш? Наче ж не було нічого…

— А я для себе малюю. Руку набиваю. Я що, не можу просто для себе помалювати? — відповідь звучить якось агресивно, хоча до Жиру вона насправді ставиться добре. Він, зрештою, її головне джерело грошей.

Елоді кидає стурбований погляд на пусте полотно, ніби боячись, що те закричить викривальне: «Я зовсім пусте! Вона мене навіть не торкнулася!» На іншому кінці слухавки чути клацання запальнички і хрипкий вдих. Жиру настільки старомодний, що курить звичайні сигарети. Її випад він очікувано ігнорує.

— Ну ясно. Потім домалюєш. Треба зустрітися, перетерти.

«Перетерти».

Коли так говорили? У девʼяностих? Елоді беззвучно фиркає. Втім, це її теж не дратує, радше веселить. Є у впертій старомодності Жиру якийсь шарм. Щось з часів, що давно минули і ніколи не повернуться. Можливо, вона би з ним навіть переспала, якби він не був так сильно схожий на її батька і не курив сигарети. Втім, якби він не курив сигарети, вона би не подумала про те, що хоче з ним переспати…

— Елоді, ти там? Чуєш мене?

— А? Так! Чую. Щось сталось? Є робота? — зусиллям волі вона повертається у реальність. — Не по телефону, ти ж знаєш… — говорить він по-змовницьки. — Зустрінемося у мене в ломбарді, добре? Коли ти зможеш підскочити?

«Підскочити».

— О, я… ну, десь за години дві? — подумки вона прикидає, чи встигнуть висохнути речі, закинуті зранку у прання.

— Славненько. Тоді чекатиму.

Вона кладе слухавку першою і одразу повторює вголос:

— Славненько! Бездоганенько!

Пирскає собі під ніс. Жиру її веселить, хоча направду мав би лякати. «Взагалі-то сьогодні я не збиралася виходити з дому і збиралася весь день малювати. Нарешті, весь день малювати».

— Але ж справи, Елоді. Спра-ви-и-и-и… — протягує вона, намагаючись чи то проспівати це слово, чи то промичати. І додає: — Ех, а такий був би шедевр!

Але ж справи.

Вона неприродно вигинається, щоб дістати олівець з-під дивану. Рука натрапляє на щось, що лежало там зі стародавніх часів. Ха! Вона витягає на світло пластикову баночку, на дні якої ще достатньо пігулок. Так ось куди подівся Лексоміл, який вона шукала по всій квартирі. Елоді машинально всміхається, пригадуючи, як лежала, згорнувшись у позі ембріона на цій самій підлозі і заливала її сльозами. Як змушувала себе негайно йти до душу і перерізати собі вени. Лексоміл би їй тоді допоміг, але він, як на зло, кудись зник з кишені. І ось — справу розкрито! Це не Всесвіт намагався її вбити, це вона випустила його на підлогу, за звичкою скидаючи куртку на диван замість того, щоб повісити у шафу. Яке полегшення. Посмішка стає зовсім кислою.

Тоді її врятувало те, що вона давно не користувалася станками для гоління, віддаючи перевагу депілятору. А різати собі вени кухоним ножем — мʼяко кажучи, не естетично. Та й ніж довелося би наточити. А якщо для імпульсивного вчинку треба докласти так багато зусиль — увесь фльор імпульсивності вивітрюється і це стає якимось психопатичним актом. А крім того, вона жахлива боягузка. Будь у неї вдома хоч гільйотина — навряд в той вечір все закінчилось би чимось більшим, ніж звичайні сльози.

Елоді задумливо прокручує баночку у руках і знімає кришку. Чому б і ні? Просто для того, щоб не плутатися думками.

Декілька хвилин вона просто сидить навпроти дивана, вслухаючись у шуми міста за вікном. Голоси в голові поступово переходять на шепіт, а потім і зовсім замовкають. Світ стає трохи простішим. Думки, що зазвичай бігають у її голові наче підпалені свині, стають лінивими, сонними. Вона лягає на підлогу і простягає ногу до відкритого вікна, закриваючи стопою яскраве весняне сонце. Якийсь час вона так і лежить, ловлячи промінчики між пальців ніг. Підводитись не хочеться. Не хочеться збиратися, спускатися у душне місто, їхати на зустріч. Хочеться споглядати. Можливо, викурити заначку і гортати рілси до глибокої ночі, пускаючи слину на подушку.

— Треба працювати. Ти недостатньо гарна для Онліфанс, — Елоді використовує цю мантру як зброю останньої надії.

Важким зусиллям вона відривається від підлоги і незграбно підводиться. Висмикує пензлик з волосся і кидає до загальної купи. Довге світле волосся розсипається по спині і плечах, вкритих ластовинням. Вона кривить губи, критично оглядаючи себе у дзеркалі. Звідти на неї дивиться сутула підлітка-переросток. Волосся ще не брудне, але вже на грані фолу, мішки під очима, шкіра суха, губи потріскались, погляд як у сумного пекінеса. Загальна оцінка: «B-».

Елоді відвертається від дзеркала і ковзає поглядом по кімнаті. Погляд зупиняється на робочому столі, що нагадує лабораторію божевільного алхіміка. Вона підходить до столу, нахиляється над відкритою банкою зі скипидаром, поперек якої лежить паличка для суші, до якої прив’язаний вузлик з кристаликами мастики. Його вміст повільно тане, наче цукор у чаї. Скоро скипидар перетвориться на лак, ідентичний тому, яким вкривав свої картини Рембрандт. Цій хитрості, як і багатьом іншим хімічним лайфхакам, її навчив Малек до того, як сісти до в’язниці. Неприємний спогад легенько вколює її десь під ребрами, але Лексоміл не дає цій думці перетворитись на черговий фестиваль самозвинувачень.

Елоді обережно припіднімає паличку за край і оцінює, скільки кристаликів залишилось у вузлику. Залишається сподіватися, що Жиру підкине замовлення на когось, хто користувався мастиковим, а не даммарним лаком. Ще декілька днів нюхати скипидар їй зовсім не хочеться. На жаль, якщо знехтувати подібними нюансами, обрати неправильний лак чи не ту фарбу, можна гірко про це пошкодувати. Малек переконався у цьому на власному досвіді.

Вона повертає паличку на місце, стряхує головою, відганяючи запах і думки про колишнього (чи все ще чинного?) хлопця. Погляд падає на настінний годинник. Від дзвінка минуло вже пів години, хоча за відчуттями — не більше п’яти хвилин.

— Бісові пігулки, — бурмоче вона, — машина, бляха, часу.

Вона тицяє пальцем у телефон, і кімнату заповнює гугняве бубоніння якогось британського дідугана, що розтікається думкою про «світлотінь у раннього Караваджо». Під цей заспокійливий шум вона починає свій ритуал перетворення на людину. Найгірше — це джинси. Вони висохли лише наполовину і нагадують на дотик мокрий картон. Елоді з шипінням натягує холодну жорстку тканину на стегна, виконуючи дивний танець, схожий на епілептичний припадок, поки ґудзик нарешті не здається і не застібається.

Далі — обличчя. Це теж свого роду фальсифікація. Трохи тоналки під очима, щоб приховати сліди надлишку сну, трохи гелю на брови, щоб вони не стирчали, як у божевільного професора. Останній штрих — дві недбалі коси. З ними вона виглядає молодшою і, як їй здається, менш підозрілою. Така собі втомлена студентка художньої академії, а не кримінальний елемент, що варить отруйні суміші на кухні.

— Ну ось, — говорить вона до дзеркала. — Загальна оцінка: «B+».

Британський дідуган схвально хмикає і відправляється на вічну паузу. Вона накидає шарфик і велику польову куртку з купою застібок. Не зовсім пасує до іміджу творчої інтелігенції, але вона готова принести цю жертву в обмін на таку кількість кишень. Вона дістає з кишені старий (вибачте, вінтажний!) айпод. Це її чергова ретро-примха — слухати музику на айподі, а не на стрімінгах. Важко сказати, що і кому вона хоче цим довести, але зазвичай вона не відмовляє собі у подібних дивацтвах.

Вже перед виходом з квартири, взуваючи кросівки, вона ковзає поглядом по кричущо-червоному берету, який вона вчепила на якомусь розпродажі. Він виглядає карикатурно. У ньому вона виглядає як пародія на француженку.

— Пф, ну то й що? — питає вона, знімаючи берет з полиці.

Ще раз оглянувши квартиру і забувши проїзний на метро, Елоді виходить у великий світ.

Розділ 2

Не претендуючи на бодай якусь оригінальність, Жиру назвав свою лавку просто і зрозуміло: «Антикваріат».

Для певності вивіску вивели псевдоготикою, а вітрину завалили мотлохом без жодної системи: пожовклі книги, бронзові кубки, настільні годинники і — чомусь — витесана з дерева африканська маска. Усе було зроблено так, щоб навіть найдурніший китайський турист зрозумів: тут не «МакДональдс».

Попри запізнення, Елоді не поспішає заходити. Вона стоїть біля вітрини, ліниво роздивляючись маску. Її не було тут місяць тому, у попередній візит. Брови над провалами очей зметнулися в німому запитанні, а щелепа відвисла донизу, оголюючи нижній ряд дерев’яних зубів. Усе це в купі дарує масці вираз якогось первісного, найщирішого здивування.

— Ну що? Що?! Здивований, що я запізнилася? — питає вона, вдивляючись у провали очей.

Насправді робота майстерна. Настільки майстерна, що автентичність викликає великі сумніви. Найімовірніше, її вирізали десь у підвалі на околицях міста, або ж вона взагалі припливла в контейнері з Китаю. Потім її трохи зістарили, потримавши над багаттям з мокрого листя, і voilà — артефакт готовий. Прекрасно підійде для тих, хто купує антикваріат під колір меблів. Якби це було щось дійсно цінне — Жиру навряд чи виставив би її на вітрині.

Елоді важко віддирає погляд від пустих очей і робить крок до дверей, але зупиняється, простягнувши руку. Заходити не хочеться, хочеться розвернутися і йти займатися будь-чим іншим. Наприклад, піти до порту, купити багет і годувати мартинів. Рука намацує пластикову баночку у кишені куртки. Елоді витрушує пігулку на долоню і відламує ще один шматочок.

Срібний дзвоник привітно дзеленчить на усю крамницю, оголошуючи про її прибуття. Жиру саме обробляє клієнтів, тому на появу Елоді навіть не реагує. Біля нього літня пара, що, певно, приїхала у відпустку звідкись із півночі. Дідусь у старомодному літньому піджаку і солом’яному капелюсі та його супутниця — старенька з накинутою на плечі яскравою хусткою. Обидва слухають Жиру з неприхованою цікавістю.

— …дивіться, любі, я вам не можу поручитися, що цими виделками користувався особисто Наполеон. Чесно — я цього не знаю, — він обводить їх поглядом, витримуючи паузу. — Але я можу поручитися, що ці виделки у тисяча вісімсот дев’ятому році перебували на кухні у Версалі і використовувалися на бенкетах…

Далі Елоді не слухає. Зараз їй якось байдуже до того, чи справжні ті виделки і чи вдасться їх втюхати стареньким. Нудьгуючи, вона дозволяє погляду блукати закутками крамниці. Очі перескакують із запилених порцелянових пастушок на поїдені молюсками амфори, на вицвілі гобелени, від яких пахне нафталіном, та на купи вінілу, що лежать тут роками. Втім, усе це лише декорації, масовка.

Бо чого тут дійсно не бракує, так це зброї і обладунків. Лицарські шоломи, мечі, кіраси, латні рукавиці — певно, тут би вистачило заліза, щоб озброїти невеличкий загін, готовий штурмувати мерію Марселя. Певно, саме через пристрасть до середньовічних залізяк Жиру і зайнявся антикваріатом. Про кожну з цих штук він міг прочитати довгу і жахливо нудну лекцію.

А от Елоді байдуже до всіх цих старомодних знарядь вбивства. Вона підходить до закутка з вінілом і береться перебирати платівки у пошуках чогось цікавого. Схоже, доля сьогодні на стороні її роботодавця. Пенсіонери покидають крамницю з паперовим згортком і щасливими посмішками.

«Яка, в біса, різниця, чи їв цими виделками Наполеон і чи вони взагалі були у Версалі, якщо це зробило їхній день трохи кращим? — питає вона себе, проводжаючи старих поглядом. — Сусіди будуть заздрити у будь-якому разі».

— Запізнилась хвилин на сорок, Ело, — говорить Жиру у неї за спиною.

Вона повертає вініл з якимось забутим італійським диско і повертається до нього. Жиру виглядає як бандит від мистецтва. Обличчя смагляве і обвітрене, наче у пірата, волосся вже злегка присипане сивиною. Одягається як корсиканський мафіозі років тридцять тому. Куртка з м’якої шкіри, комір білої сорочки розстібнутий, демонструє світу золотий ланцюжок і волохаті груди.

— Привіт, Жиру, — говорить вона, кліпаючи очима. Пасаж про запізнення вирішує ігнорувати.

Він маше рукою, ніби говорячи «біс з тобою», і повертається за прилавок. Елоді йде за ним і спирається навпроти нього.

— Є роботка, — говорить він, вдивляючись кудись їй за спину, в сторону дверей. Наче очікує, що ось-ось їх винесе поліція. — Візьмешся?

— Блін, чому ти завжди говориш це таким тоном, наче я прибираю для тебе незручних свідків? — пирскає Елоді. — Можна більше подробиць? Чи ти мені на серветці напишеш, щоб не підслухали?

Жиру змірює її презирливим поглядом.

— Ело, не їби мозок, добре? Все розкажу, що треба знати, якщо цікавить.

— Та цікавить, інакше я б сюди не пхалася через половину міста.

Він зустрічається з нею поглядом. Погляд у нього серйозніший, ніж зазвичай.

— Тут пара фраєрів бомбанули будинок на Рукас-Блан…

— Хто? Що зробили? — Елоді морщить ніс, щиро намагаючись зрозуміти сенс речення.

— Бляха, обікрали. Обікрали якогось лоха з Рукас-Блан. Я так поняв, захапали сейф і коштовності його чікси.

— Його кого?

— Але то мене не обходить. А от що мене обходить — у нього там було декілька картин. Вони їх повирізали з рам і принесли мені на продаж. Часу думати не було, або «беру», або «не беру». З іншого боку, по лаве теж не сильно поліняв.

Елоді витискає з себе ввічливу посмішку, не впевнена, що точно зрозуміла сенс речення.

— А я тут до чого?

— Тобто? Ти ж у нас по мистецтву виступаєш. Кинеш на них оком. Але я тобі одразу скажу — я їх роздивився трохи під лупою, і там нічого трям такого, підробки і якась салонна мазня.

— Ну дякую, позбавив мене можливості бути неупередженою…

— Особливо якщо штовхати по-чорному. Воно, звичайно, окупиться, але там більше десяти кесів навряд вийде за всю колекцію.

— Кесів?

— Тому я і подумав, щоб дати тобі парочку на реставрацію. Трохи підшаманиш, підрихтуєш, зістариш. Зробиш, щоб виглядало по-багатому. Ну, ти зрозуміла?

— Не без проблем.

— От і добре. То поглянеш на картини?

— Давай, — вона байдуже знизує плечима.

Лексоміл, схоже, починає діяти, тож сперечатися з дурною пропозицією зовсім не хочеться. Перш ніж провести її у свій sanctum sanctorum, він міняє табличку на дверях з «Відкрито» на «Перерва» і клацає замком.

— А ти взагалі чимось харчуєшся, крім енергетиків? — питає він, відмикаючи двері до підсобки.

— А?

— Кажу, що виглядаєш вже як скелет. Може, хочеш якось сходити в нормальний ресторан? Зі мною, наприклад.

— Нє, не хочу.

— Я тебе не кадрю. Просто переживаю, щоб ти боти не відкинула від недоїдання. — Слова Жиру долітають до неї звідкись здалеку, наче з колодязя.

Не дочекавшись відповіді він просто розчиняє перед нею двері, пропускаючи вперед. Комора — це вузький, забитий до стелі тупик, справжній цвинтар речей, яким не знайшлося місця в головній залі. Елоді доводиться просуватися боком, чіпляючи стегном купу старих газет та обходячи опудало чаплі. У повітрі стоїть стійкий, майже відчутний на смак пил. Він лоскоче горло і змушує очі сльозити. Жиру клацає вимикачем і впевнено прямує до важкого люка в підлозі.

Сходи в підвал залізні, круті та неочікувано чисті. З кожним кроком униз задуха комори відступає. Тут повітря холодне і сухе, з легким присмаком озону та збройового мастила — наслідок роботи потужних осушувачів та вентиляції. Це святилище Жиру, де він тримає свої головні скарби. Ті, які не варто бачити випадковим копам.

Підвал нагадує суміш операційної та арсеналу. Стіни завішані стелажами, де під плівкою виблискують ефеси шпаг та сталеві нагрудники. Елоді була тут усього раз, але зараз їй не дуже хочеться розглядати його шаблі і тим більше слухати про них лекції. Хочеться додому. Тому вона завмирає посеред підвалу з ввічливо-нейтральним виразом обличчя.

Жиру підходить до масивної скрині, оббитої залізом. Відкидає важку кришку і двома руками дістає звідти плаский, незграбний пакунок — два шматки брудного будівельного картону, грубо перетягнуті сірим армованим скотчем. Його рухи стають швидшими, професійними. Він кидає цю конструкцію на довгий робочий стіл, застелений цупким зеленим сукном, і дістає з кишені складаний ніж. Різкий, мерзенний тріск розрізаного скотчу б'є по вухах, коли Жиру одним рухом розпорює пакунок і відкидає верхній картон. Елоді мимоволі нахиляється ближче. Полотна просто звалили в стопку, наче якісь млинці, недбало переклавши шматками дешевих сміттєвих пакетів, щоб вони не злиплися. Їх не просто зняли з підрамників — їх вирізали варварськи, поспіхом. Краї льону обірвані, з них стирчать нитки, а по межі зрізу фарба обсипалася дрібними крихтами на зелене сукно

— Дивись, — кидає Жиру, притискаючи кути картини важкими латунними прес-пап’є, щоб вона не скручувалася назад, і вмикає потужну УФ-лампу над столом. — Ось така лажа.

На перший погляд, Жиру правий — нічого особливого. Тьмяний болотяний пейзаж з парою ледве помітних корів. Якийсь буржуа з бакенбардами на нудотно-коричневому тлі. Кривуватий жіночий портрет із замашкою на експресіонізм. Якесь дівча у білій сукні годує качечок. І…

Елоді дістає з нагрудної кишені пару білих рукавичок і схиляється над останньою картиною.

— Салонна мазня, кажеш?

На картині розкішна оголена жінка у стражденній позі розливає вино з кубка на килим. А поруч — темношкірий раб з тацею фруктів. «Одаліска». Типовий для свого часу сюжет, але виконаний цілком пристойно. Навіть дуже. Робота з фактурою тут капітальна. Шовк виглядає шовковим, оксамит — оксамитовим, а голі стегна викликають у Елоді заздрість.

— Ело? Що таке?

— Хтось тут явно вмів тримати пензля. Лупа є?

— Ясно, що є. — Він простягає їй велику професійну лупу і теж схиляється над картиною.

Декілька хвилин вона ретельно вивчає тріщинки у фарбі і фактуру лаку. Косички нависають над звабливими формами наложниці. Для початку треба переконатися, що це точно не пізніша підробка. Під дією транквілізатора їй важко сказати напевно, бо погляд постійно милиться, мозок вперто не хоче фокусуватися на дрібних деталях. Та й особливого захвату вона не відчуває — зрештою, це не її знахідка.

— Можливо, якийсь із талановитих учнів Жерома, — нарешті говорить вона. — Анатомія трохи кульгає, але текстури виконані дуже ретельно. Це не дилетантська робота і, схоже, не підробка.

— Хм. Схоже? А як щодо «точно»? На чорному ринку люди не надто охоче викладають лаве за «схоже».

— Не знаю. Якщо віддаси її мені на реставрацію — зможу сказати напевне. Але надто дорого ти її все одно не продаси. Це не Жером і не Енгр. Але якщо трохи підправити анатомію і додати правильний підпис…

— Я куплю собі острів?

— Ну-у-у… хіба що дуже маленький. Десь за полярним колом. — Вона стягує рукавички і ховає їх назад до кишені. — Я би не ризикувала ліпити сюди підпис маестро. Це було би занадто гучно, тим більше, що немає документів про володіння. Але якщо покопатися і знайти ім’я якогось талановитого учня… цілком зійде під втрачений шедевр помпезного стилю. Тисяч, може, на п’ятнадцять-двадцять.
І, подумавши, додає:
— Вибач, мала на увазі «кесів».

Захват поступово сповзає з обличчя Жиру, наче фарба під дією розчинника. Певно, подумки він сподівався на куди більшу суму. Але швидко опановує себе.

— Двадцятка, а? Це вже непогано! На коли зможеш її зробити?

— Якщо поспішу — вийде дешевий брак. – Елоді втомлено тре перенісся пучками пальців. – А ще ж треба відновити краї. Тижні три.

Її погляд, що до цього тримався за розкішні стегна Одаліски, зісковзує і безцільно блукає по столу. Аж поки не врізається в іншу картину. Портрет жінки на червоному тлі «з претензією на експресіонізм». Жиру миттєво простежує за її поглядом — він ніколи не пропускає подібних моментів.

— А з цими що? Хрінь?

Елоді відповідає не одразу, блукаючи поглядом у грубих червоних мазках портрета. Її прошиває ще один напад бажання втекти звідси просто зараз. Вона кліпає опановуючи себе і вглядається в інші картини.

— Хрінь. Ось цьому… — вона тицяє пальцем у власника бакенбардів. Світлотінь пласка, як дошка, а тло намішане з суцільного бруду, автор взагалі не вмів працювати з коричневим. — Колись домалюю йому дурнуваті рожеві окуляри — спихнеш у якийсь крафтовий паб під виглядом іронічного вінтажу.

Вона переводить втомлений погляд на пейзаж.

– Корів — в топку. Анатомія корява, а перспектива завалена до біса. Тут тільки розчинників на зняття лаку піде на більшу суму, ніж воно варте. Дівчинка з качечками... абсолютно пластиковий салонний кітч. Композиція рівня коробки з-під печива, тіней взагалі немає. Задуєш дешевим глянцевим лаком, щоб блищало, і віддаси в якийсь провінційний мотель, там таке лайно обожнюють. А ця…

Вона затинається, розглядаючи недолугий портрет. Обличчя перекошене, наче від люті чи зубного болю. Відтінок червоного настільки агресивний, що пробивається навіть крізь патину. Цей колір дратує. Він навіть через ватяний заслін від транквілізатора Елоді відчуває дискомфорт.

«Ну і потвора. Просто як я зараз».

Мазки грубі, пропорції занадто спотворені. Можливо, це хтось із маловідомих експресіоністів, що помирали від сифілісу в паризьких підворіттях

— А цю я теж візьму, — говорить вона неочікувано для себе.

— Що? Чому? Щось цінне?

— Можливо.
== Слухай, Жиру, у мене пекельно болить голова. Можна мені вже додому? Я огляну її вдома і скажу, чи це щось вартісне, добре? — Голос звучить байдуже, майже нещасно.

Обличчя Жиру стає підозрілим. Як у собаки, яку просять віддати кістку.

— Цінне чи ні — відреставруй і поверни разом з цією мадам. Покупця зараз можна знайти на будь-яку фігню. Я її кудись прилаштую.

— Та без проблем, — байдуже киває Елоді. – Маєш нормальну теку чи мені їх у трубочку згортати?

— Чекай, рано згортати. Спершу сфоткаю.

Вона піднімає руки, усім виглядом демонструючи, що не намагалась його обдурити. Жиру дістає з кишені якусь «лопату» на андроїді, на задній панелі якої штук сім камер, і декілька разів клацає кожну картину.

— До речі, хотів тобі показати! — говорить Жиру, щось тапаючи в телефоні.

«Хоч би не чергова залізяка».

Вона без особливої цікавості кидає погляд на екран. Ні, це не залізяка. Це портрет самого Жиру, але виконаний у стилі бароко. Певно, нейромережа намагалася копіювати Пуссена.

— Ну як? — Жиру самовдоволено всміхається.

— Що як? — Елоді піднімає на нього нерозуміючий погляд.

— Схоже?

— На тебе? Один в один, — говорить вона байдуже.

— Та ясно, що схоже. Це воно мою фотку обробило, прикинь? Це називається штучний інтелект. Це комп’ютер малює. — Жиру дарує їй хитрий погляд.

«Господи…»

— Зможеш перемалювати?
«Боже…»

— Навіщо?

— Ну… хочу свій портрет. Чому ні? Кайфово ж вийшло.

Елоді якийсь час мовчить, роздумуючи, чи не прирізати його якоюсь із численних шабель, що висять на стінах.

«В блядських коровах на болоті більше мистецтва, ніж в твоєму сраному телефоні коли-небудь буде».

— Ні, якось не хочеться, — нарешті говорить вона настільки ввічливо, наскільки може.

— Ти не вкурила, та? Це я прямо на телефоні зробив. Є такий додаток, називається…

— Жиру, можна я піду? Будь ласка. Я не хочу ділити з тобою твою радість відкриття штучного інтелекту.

— Чого ти така кисла, а? Скоро заробиш грошенят. Двадцять п’ять відсотків твої, усе як завжди. Нормальні гроші, на цю жіночку знайдеться покупець.

— Я не кисла. Просто голова болить.

— Можу дати пігулку.

— Дякую, я вже випила.

Погляд у неї, певно, стражденний, тому що він не відповідає, а просто мовчки дістає звідкись із-під сукна і простягає їй стару, пошарпану на кутах художню папку.

Розділ 3

Вдих. Сухий шурхіт вугілля у фільтрах. Видих.

Цей циклічний звук супроводжує її протягом останніх декількох годин. Він перекриває звуки нічного міста, що долинають з-за вікна і навіть її власні думки. Екран ноутбука, де крутився якийсь дурацький серіал давно згас, ображений, що йому не приділяють увагу. Широка матова лампа нависає над полотном, випромінюючи ідеально біле "денне" світло, в якому фарби виглядають саме такими, якими вони є насправді. Решта кімнати-майстерні занурена у напівтемряву. У масивному промисловому респіраторі вона схожа на Дарта Вейдера. Давно вже час купити собі новий, легший, від якого не буде судомити шию. Але цей респіратор їй дав Малек, саме у ньому вона працювала в їхній паризькій майстерні, і тепер, коли той у вʼязниці, рука просто не піднімається його замінити.

Очі Елоді звужуються, цикл вдиху-видиху призупиняється. Пензлик ледве помітно торкається стегна Одаліски, додаючи румʼяного відтінку.

— Ось так, мадам. О-о-ось та-а-ак… Зараз ми зробимо тебе сексі.

Рука у нітриловій рукавичці починає накладати делікатні мазки один за одним. Елоді несвідомо облизує губи під маскою. Жиру хотів, щоб було «по-багатому». А ніщо так не продає картину, як здорова, налита кровʼю плоть.

Елоді видихає і, відклавши пензля, відкидається на спинку стільця. Хребет реагує неприємним хрустким звуком. Вона оглядає проміжний результат своєї роботи, вдоволено хмикає.

Одаліска, вигнута у стражденно-еротичній позі. Її шкіра, яку Елоді полірувала останні сорок годин, майже світиться зсередини. Елоді рвучким рухом знімає респіратор і проводить пучками пальців по червоній борозні на щоці.

«Треба зробити перерву».

Вона сповзає зі стільця і, човгаючи босими ногами по паркету, добирається до дивана. Падає на нього важко, як мішок з цементом. Одну руку закидає за голову, а іншу, з респіратором, безсило звішує до землі.

Погляд знову впирається у мольберт. Розпусна Одаліска дивиться на Елоді з легким презирством, наче знає, що її страждання коштують двадцять тисяч євро. Елоді переводить погляд на дзеркало на стіні. Волосся закатане у пучок, заляпана фарбою футболка, худі стегна, очі червоні від токсичної фарби. Її страждання куди дешевші.

— Ти сучка, — говорить вона, дивлячись просто в очі Одаліски. — Що ти знаєш про страждання?

Шостий день. Чи сьомий? Вона втратила лік часу десь між розчищенням лаку і відновленням пальців на руці раба. Тіло ниє від постійного перебування у позі креветки, пальці зудять від рукавичок, шкіра на обличчі червона від постійного контакту з гумою.

Одаліска мовчить. Занадто зайнята тим, що виглядає як втрачений шедевр найкращого учня Жерома. Елоді випускає респіратор на підлогу і ліниво показує наложниці середній палець.

— Ти — другосортна порнозірка. Подивись на себе, як тобі не соромно?

«А тобі? — питає скрипучий, мультяшний голос у голові. — Це ти її такою зробила. Паразитуєш на чужій роботі і ще говориш про сором?»

— І ти теж іди до біса, — ліниво відповідає Елоді.

Навряд чи сьогодні вона зможе продовжити. Навіть попри те, що спіймала кураж. Енергетик, випитий годину тому, розігнав мозок, але тіло за ним не встигає.

«Треба лягати спати. Яка зараз взагалі година?»

Вона кидає оком на настінний годинник — 2:40. Йти до спальні зовсім не хочеться. В голові вирують думки.

Чи не додати трохи синього у тінях? Чи це не расизм — реставрувати картину з рабом? Чи думають люди, коли бачать її на вулиці, що вона художниця? Чи помре вона від раку через те, що постійно контактує зі свинцем? Чи це достатньо гарна смерть для художника? Чи вона вважає себе художником? А як називався третій альбом Depeche Mode? І чому, в біса, пахне смаженою цибулею?

«Треба якось заспокоїтися».

Очі чіпляються за помаранчеву баночку з “Лексомілом”. Вона не торкалася її з моменту повернення від Жиру. І, певно, правильно робила. Писати з ватою в голові майже неможливо. Погляд переповзає на сатисфаєр, що лежить поруч.

— Хм…

Елоді ще раз зазирає в нахабні очі Одаліски, ковзає по розкішних грудях, спускається на округлий живіт і нарешті загрузає у розкішних стегнах.

«А непогано виходить».

Вона стягує рукавички і тягнеться до стола. Кімнату заповнює нерівномірне гудіння. Думки стають липкими. Світ звужується до розмірів одного холста. Очі все ще блукають по бездоганній шкірі.

«Я тебе такою зробила. Цей блиск — моя заслуга».

Елоді закушує губу, віддаючись приємним імпульсам, що розповзаються тілом. Погляд жадібно впивається у бездоганний вигин стегна.

«Я. Не Жером і тим більше не його учень. Я. Я зробила її так добре, що сама хочу трахнути».

Худа нога різко здригається від того, що між пальцями починає блукати млосний, передсудомний стан. В голові паморочиться від вібрації і солодкуватого смороду скипидару.

«Подобається, Одаліска?! Тепер ти шльондра на двадцять тисяч».

«Кесів», — єхидно поправляє внутрішній голос.

В думках неочікувано виринає Жиру. Долаючи огиду, Елоді переключає режим на швидший. Язик хаотично тарабанить по зубах, поки Жиру робить свою справу з Одаліскою.

Вібратор, видавши на прощання нерівний імпульс, замовкає, обриваючи процес на найцікавішому. Різка пауза відчувається так, наче на неї, збочену, брудну і скорчену у смішній позі, раптово навели прожектор. Тиша гучно б'є по вухах.

— Блядь!!!

Декілька разів вона роздратовано б’є потилицею по подушці і жбурляє іграшку кудись під ноги. Хтивий настрій зникає настільки ж швидко, наскільки з’явився. Хвилину вона просто пиляє стелю похмурим поглядом.

— Ось тобі, бляха, і заспокоїлась. – говорить вона нарешті, щоб хоч якось розігнати тишу.

“Невже так складно, бляха, донести до зарядки після того, як закінчила?”

Вона видає роздратований стогін і рвучко сідає. Бере бісового зрадника і роззирається в пошуках зарядки. Вона і так забагато бере в борг у “майбутньої Елоді”. Треба їй хоч чимось віддячити.

Кабель знайшовся у груді мотлоху на робочому столі, переплутаний з мотанкою інших кабелів. Побачивши характерний штекер, вона різко тягне його на себе, і це ледве не закінчується катастрофою. Виявляється, що якийсь з кабелів в клубку був вставлений у переноску, тож та смикається слідом і б’є своїм пластиковим бортом по недопитій банці “Ред Буллу”. Та з жерстяним звуком падає набік. На щастя, в банці недостатньо напою, щоб залити картину, розкладену на столі.

Елоді із запізненням забирає банку і дивиться на неї.

”Червона потвора”, автор невідомий. Рік теж.

З моменту повернення від Жиру Елоді не приділяла їй уваги. Дістала з папки, посадила на перший-ліпший старий підрамник — так само, як і «Одаліску» — і забула, поринувши у тілеса наложниці з головою. Але зараз, як тоді в підвалі, «потвора» знову чіпляє погляд своїм червоним, який палає навіть у напівтемряві.

Жінка на цій картині теж страждає, але далеко не так красиво, як Одаліска. Вона не вигинається і не розливає вино, не виставляє свої стегна на огляд світу. Вона просто кричить всередині цього червоного пекла. Не ротом — він щільно закритий, стримуючи біль. Вона кричить очима, хворобливою шкірою, нерівною формою, краї якої тонуть в божевіллі червоних мазків. Елоді зі своїм червоним від респіратора, роздратування і сорому обличчям зараз на неї схожа.

Несвідомо вона простягає руку до щоки жінки і ледь відчутно торкається пучком пальця, наче хоче заспокоїти і підбадьорити. Усвідомлення прошиває наче струмом.

”Якщо це дилетантська робота, то я — довбана мавпа з пензликом”.

Вона, відкинувши кабель, знаходить на столі ультрафіолетовий ліхтарик і починає уважно вглядатися в кожен штрих.

— Курва…

Зараз вона бачить те, чого не побачила під “Лексомілом”. Погляд знову впирається у полотно. Мазки, можливо, й грубі, як їй тоді здалося, техніку ще треба буде відточити до ідеалу, але…

Але це станеться трохи пізніше. Коли він затоварищує з Модільяні і перебереться з павільйону для бездомних художників у Парижі до власної майстерні.

— Бо це, бляха, ранній Хаїм Сутін. — ледве чутно шепоче вона. — А я ідіотка.

Вона перелякано озирається на відкрите вікно, наче боїться, що хтось о третій ранку почув її шепіт. Дурість, звичайно, але коли тримаєш у руках шмат полотна, що коштує декілька мільйонів євро, важко бути занадто параноїдальною.

«Вони вирізали його з рами. Мудаки. Можливо, підпис Сутіна залишився там. А можливо, його і не було. Він соромився своїх ранніх робіт. Вирізали з рами, поклали між дівчиною з качечками та коровами і принесли Жиру. А я, обдовбаний шматок лайна, не змогла впізнати Сутіна попри всі роки навчання у школі мистецтв. Бо задивилася на цицьки цієї шльондри».

Їй дуже хочеться дати собі затріщину. Добре, у підвалі вона була під транквілізаторами, але як вона могла цілий тиждень ходити повз Сутіна і не звертати на це уваги?

Вона відхиляється від стола, ледь не врізавшись в мольберт за спиною. Це… погано. Це еквівалент валізи набитої доларами зі слідами крові. Дівчинку з качечками не шукатимуть. Можливо навіть на «Одаліску» махнуть рукою. Але це… це інша ліга. Хоча, судячи з сусідів «Червоної потвори» власник навряд розумів, що володіє унікальним артефактом. Хіба що під пігулками вона не роздивилася у тому буржуа з бакенбардами роботу Сорольї. У голові починає паморочитися від усвідомлення.

«Ні, не верзи дурниць. Це підробка!»

Вона знову хапається за ліхтарик як за останню надію. Уважно, так, наче від цього залежить її життя (а так воно і є!), вона починає шукати сліди підробки. Шукає темні плями свіжих домальовок, перевіряє, залишки мушиного лайна і чи не втерта у кракелюр сучасна туш.

Це не може бути не підробкою.

Якийсь талановитий наслідувач його стилю, ось хто це. А вона, на емоціях, припустила найфантастичніший варіант, відкинувши більш очевидний. Картини за мільйони не продають в магазин антикваріату за безцінь.

Сутін це чи ні, але цій картині точно більше сотні років. Ознак підробки немає, мазки характерні, а тріщинки забиті сторічним пилом. Картина вперто відмовлялася доводити її думку. Фарба місцями обсипалася, але це лише наслідки недбалого поводження. Тиждень тому вона взяла декілька мільйонів євро, вклала у папку, наче це її домашка в універі поїхала додому на таксі. Від того, як вона, своїми власними руками, знущалася над шедевром, перед очима темніє.

Елоді відкладає лупу в сторону з таким виразом на обличчі, наче готова розплакатись. Вона підсуває до себе ноутбук і починає гуглити. Пальці плутаються у кнопках, тому “Сутін ранні роботи ціна” вдається написати без помилок далеко не одразу.

Пʼять мільйонів, вісім мільйонів… Вісімнадцять мільйонів… Найдешевша робота Сутіна, яку вдається знайти — натюрморт з рибами — сто тисяч фунтів.

— А щоб мене… — хрипить вона.

Нова вкладка. Пальці знову починають неслухняно тарабанити по клавішах. Вона починає маніакально вивчати усі можливі каталоги, перестрибуючи з посилання на посилання. Уважно роздивляється кожну його роботу, кожну згадку про втрачені полотна.

Ні. Нічого подібного.

«Червоної потвори» немає ніде. Ні в каталогах, ні на аукціонах, ні навіть у базі даних Інтерполу. Це не він.

Вона з шумом видихає крізь зуби і відкидається на спинку стільця. Можливо, її таки не вбʼють. Чимало безвісних експресіоністів надихалися Сутіним. Хтось пив з ним у тому ж паризькому павільйоні для бродяг, дивився, як він маже червоним по полотну, і намагався повторити. Певно, один з цих наслідувачів був дещицю геніальнішим за інших. Так? Звісно так.

Вона ще раз дивиться на екран, потім переводить погляд на картину на столі.

Це не схоже на жодну з відомих робіт Сутіна. Але це до біса схоже на кожнісіньку з них.

Елоді професійно краде чужі стилі. Вона розбирає їх на атоми, на кути нахилу пензля, на хімічні склади пігменту. Вона живе тим, що імітує чужий голос. І зараз, дивлячись на цей шматок старого полотна, вона не може цього не бачити — це не імітація. Це не бліда копія генія, створена талановитим ремісником на зразок неї самої.

Це чистий, невідфільтрований голос самого Сутіна. Її нудить. Жовч підступає до горла. Серце калатає по ребрах так, що боляче дихати.

Нова вкладка. ”Марсель Рукас-Блан викрадено картину новини”. Нічого, крім викрадення Пікассо п’ятнадцятирічної давнини. Власник не заявив у поліцію. До горла підступає ком. Звісно, не заявив. Бо поліція йому не потрібна? Бо він сам собі поліція? Жиру. Їй здається, що кімната починає стискатися. Жиру знає, де вона живе. Не номер квартири, ні. Але він сам не раз викликав їй таксі до цього будинку. З’ясувати де живе дівчина з її описом від якої постійно тхне скипидаром — справа на пару годин для досвідченого головоріза. Можливо Жиру вже ламають пальці? Або відрізають щось одним з його численних мечів? А він, можливо просто зараз, викрикує її ім’я, харкаючи кров’ю.

Десь за вікном, у ранковій тиші чути звук двигуна. Елоді роззирається по кімнаті наче загнане звірятко, намагаючись зрозуміти, що їй робити. Вона захлопує кришку ноутбука і, завалюючи стілець, кидається вимикати лампу. Коли у кімнаті настає темрява, вона обережно, навкарачки підкрадається до вікна і сідає під ним, обхопивши коліна руками. Машина за вікном, байдужа до її паніки, просто проїжджає повз, але, чомусь зовсім не заспокоює Елоді.

Вона ще довго сидить під підвіконням, втиснувшись спиною у стіну і здригаючись від кожного звуку за вікном і перебираючи найгірші варіанти розвитку подій. Передсвітанкова пітьма стає для неї вдячним слухачем. Але зрештою, адреналін відступає, а виснажений організм бере своє. Тут вона і засинає, скрутившись у позу ембріона просто на паркеті.

І сниться їй щось дуже червоне.

Розділ 4

Елоді вслухається у гуркотіння, що долинає з нетрів чайника. Чайник – вінтажний, мідний пузань – був куплений, коли вона вирішила проміняти каву на зелений чай. Бо зелений чай, на відміну від кави, має заспокійливий ефект. Зараз вона усією душею сподівається на цей заспокійливий ефект. Повіки вперто не хочуть утримуватись у відкритому положенні, шкіра на обличчі наче затягнута плівкою, а вся права частина тіла ниє від болю – очікувані наслідки сну на паркеті. А головне, у майстерні лежить картина за яку їй закатають ноги у бетон і скинуть у море.
Ранок важко назвати добрим.

Хоча який там ранок?

Сонце вже починає потроху хилитися за дахи Ла-Паньє. Адреналінове похмілля після вчорашнього зриву не дозволяє їй по справжньому злякатися. Дуже хочеться набрати Жиру і запитати його що там чути. Але, покрутивши великим пальцем над його контактом у телефоні, вона вирішує не провокувати долю зайвий раз. Зараз їй треба вирішити як вчинити.

«Якщо за тиждень ніхто сюди не увірвався — можливо картина дійсна була там просто випадково? Навіть якщо це хтось небезпечний — можливо він шукає гроші з сейфу і коштовності своєї «чікси», а не картини, що прикрашали його вбиральню».

Попри усю спокусу просто повернути її Жиру і поїхати з міста на пару тижнів, вона не може не думати про те, що у неї на руках опинилася картина за декілька мільйонів євро. І гірка іронія у тому, що саме вона, як ніхто інший, знає як конкретно треба діяти для того, щоб отримати ці гроші.

Зараз, у поточному стані, «Червона потвора» не коштує нічого. Без документованої історії походження, без висновку експертів, на випадковому підрамнику з комори — це просто картина, густо вкрита старою фарбою. Вона може бути тисячу раз переконана в тому, що це автентичний Сутін, але мистецький ринок працює за іншими правилам.

Спершу, картину треба офіційно “знайти у бабусі на горищі”. “Купити” на якомусь дрібному аукціоні як «послідовника стилю Сутіна» у підставної особи. Потім знайти достатньо амбітного чи корумпованого мистецтвознавця, що захоче відкрити картину світу, провести експертизу і тоді… І ось тоді вона буде коштувати мільйони. Можливо навіть десятки мільйонів.

Елоді замріяно дивиться у вікно, прикидаючи що зробила би з такими грошима. Втім, її внутрішній параноїк миттєво б’є по гальмах.
Бо щойно Сутін засяє у світській хроніці, справжній власник неодмінно впізнає свою зниклу власність.

Якщо це якийсь відбитий марсельський мафіозі, як вона підозрює, він просто прийде і виб'є з неї ці мільйони разом із зубами. А якщо це звичайний багатий сноб із Рукас-Блан, то він побіжить скиглити в поліцію. Так чи інакше — вона залишиться без грошей, зі зламаною шиєю або зі зламаним життям.

Ні, вона взагалі не має світися. Тим більше з її біографією. Її колишній (чи ні?) хлопець всього лиш сидить за підробку Вермеєра. Яку Елоді створювала власноруч. І дивом вийшла сухою з води. Будь-який серйозний аукціонний дім винайме приватних детективів, які розберуть цю історію з випадково знайденим шедевром на атоми. І тоді її минуле дасть про себе знати.

Чайник починає чемно посвистувати, але вона не звертає уваги.

Тоді залишається чорний ринок? Зараз на ринку повно корумпованих політиків, арабських шейхів і просто бандитів, що готові взяти гарячу картину і ніколи не показувати її світу. Для них це просто купюра з високим номіналом, яку вони тримають у сейфі. Якщо експертиза доведе справжність (а вона доведе, чомусь Елоді у цьому не сумнівається) то їм буде чхати на документи і на те що вона крадена. Вона отримає відсотків десять, не більше. Але відсотків десять це все ще дуже багато грошей. Залишилось тільки пробігтися по контактах і обдзвонити знайомих олігархів, шейхів, емірів і наркобаронів.

— Ало-у, наслідний принц Саудівської Аравії? Елоді Дюваль турбує. Маю вигідну пропозицію…— говорить вона, прикладаючи долоню до вуха.

Чайник починає свистіти ще сильніше, резонуючи зі свистом її кукухи. Елоді знімає його з плити і наливає воду в заварник.

Їй все одно потрібен посередник. Дилер, що має потрібні звʼязки і контакти. Першим спадає на думку, звичайно, Жиру, але вона одразу ж відкидає цей варіант. По-перше, він не заслужив цих грошей. Їй згадується цей бісів портрет, намальований штучним інтелектом. Хоча би за це. По-друге, він точно схоче отримати більшу долю. Він вважає цю картину своєю. А двадцять пʼять відсотків від десяти відсотків… Відсотків багато, а грошей не дуже. По-третє, в телефонній книжці Жиру теж немає таких людей. Тобто він буде посередником, що шукає посередника, що шукає… одним словом — дурість. Ні, нехай радіє своїй «Одалісці». Для нього достатньо.

Друга людина яку вона знає — той контакт Малека, що знайшов покупців на Вермеєра. Одна проблема — Малека в результаті посадили.

«Хм…»

Але ж Малек сидить через дурну помилку і занадто прискіпливого експерта, а не через те, що посередник їх підставив.
Якщо правильно розіграти цю партію — вона може отримати достатньо грошей, щоб назавжди забути про Жиру, свинцеві білила і підробку другорядних академістів.

Серце знову починає калатати, а сьогодні це вже не паніка, а збудження, наче перед стрибком у воду. У неї на руках квиток у краще життя. Якщо не спробує його реалізувати – вона сама себе зжере. Бо вдруге такий шанс їй не випаде ніколи. Можливо усі її невдачі, проблеми, нічні істерики, невдалі мазки, забуті ключі, сварки з батьками і розряджені вібратори – усе це було просто випробуванням від Всесвіту, яке вона пройшла. І ось вона – очікувана винагорода. Було би дурістю від неї відмовитись.

Гарячий чай боляче обпікає піднебіння, залишаючи на язиці гіркуватий присмак жасмину. Хочеться кави. З коньяком.

Залишається лише одна проблема — Жиру. Якщо вона спробує під будь-яким приводом залишити картину собі — він моментально щось запідозрить. Він може бути вайлуватим телепнем, коли справа стосується живопису, але коли справа стосується грошей — чуйка він має звірячу.. Елоді не має ілюзій, він злочинець і бандит, навіть якщо вдає з себе доброго дядечку.

На її сухих губах починає блукати лукава посмішка.

«Тож треба йому її повернути. Ось би знати когось, хто може підробити картину!»

Елоді виливає залишки чаю у мийку і хрустко потягується.

Розділ 5

Елоді ніколи не вважала себе заможною. Переважно через те, що гроші від замовлень Жиру миттєво витікають крізь пальці: на дорогі пігменти, естетичні дрібниці, дорогі книжки та безсоромно високу оренду мансарди в Ла-Паньє. Вона рідко відчуває себе по-справжньому при грошах, але їх вистачає, щоб міцно триматися за ілюзію успішного, креативного стилю життя. Муки сумління через те, що їй доводиться займатися криміналом, успішно глушаться келихом вина з верхньої полиці супермаркету. Принаймні, вона не сидить на набережній і не малює шаржі за двадцять євро штука.

За два роки в Марселі вона встигла щиро полюбити це місто. Марсель не був схожий ні на пафосний Париж, ні, тим більше на її рідний Ренн. Попри те, що сюди вона втікла для того, щоб пересидіти бурю — вирішила залишитись тут надовго. Її підкупило море, запах і вигляд якого зводив її з розуму. Її підкупили старі вулички Ла-Паньє, на яких вона відчувала себе як ніколи доречною. А коли зняла цю квартиру на горищі — просто закохалась у неї так щиро, як не кохала ніколи у житті.

Ці високі стелі, деревʼяний паркет ялинкою і вінтажні меблі — усе це стало її «місцем сили», фізичним втіленням того як вона завжди мріяла жити. Найбільшу кімнату, що колись була вітальнею, вона відвела під свою майстерню-лабораторію. В першу чергу через два великих вікна, які заливали її яскравим природнім світлом. Вона постійно тримає їх відкритими, щоб хоч якось боротися з постійним запахом розчинників, лаків і фарби. Але сліди її роботи прорастали корінням по усій квартирі, роблячи її полем битви між спробами створити затишок і робочим хаосом. Тут можна спіткнутись через важкий аукціонний каталог, забутий на підлозі або знайти в холодильнику заготовку з олійними фарбами. Гості тут бувають рідко, бо Елоді якось не горить бажанням приводити випадкового хлопця з Тіндеру на місце злочину, тож не сильно переймається творчим безладом. Навіть плекає його, в якійсь ступені.

І одна з численних переваг цієї квартири — у ній є простора комора, куди можна прибирати надлишки цього хаосу. Саме тут вона зараз шукає жертву. У великій картонній коробці щільно складені картини, колись куплені на барахолках і в інтернеті за смішні гроші. Це донори, яких вона використовує у подібних випадках. Безвісно роботи бездарних авторів, єдина цінність яких полягає у тому, що вони намальовані дуже давно. Сутін написав «Червону потвору», вірогідно, у десятих роках, тож треба знайти щось саме з того періоду. Одна за одною вона витягає картини, оцінюючи критичним поглядом.

Тьмяні пейзажі, неапетитні натюрморти, непривабливі портрети — ця коробка наче кунсткамера від світу мистецтва. Нарешті, вона видобуває те, що шукала — якийсь наслідувач Пікассо, що намагався зобразити… щось за допомогою кубічних форм. Спроба вийшла, мʼяко кажучи, посередньою і напрочуд вторинною.

— Що ти взагалі таке? — задумливо питає Елоді, роздивляючись картину.

Можливо, це дама з гітарою. Чи солдат з рушницею. Побудувати композицію явно не вдалося, не кажучи про контрольований геометричний хаос Пікассо.

— Вибачте, мсьє... — вдавано зітхає Елоді, вчитуючись у розмашистий підпис. — …Флоке. Вибачте, мсьє Флоке, але ви нездара.

Але саме полотно з підрамником це саме те, що треба. Автентична іржа на цвяхах, правильна нитка, добре зіставлена деревина. І головне, саме на початку десятих почалася справжні епідемія наслідувачів Пікассо. Насправді, можливо варто відкласти цей холст для справжнього Сутіна. Жиру можна надурити і менш автентичною копією, а оригіналу так чи інакше знадобиться нормальний підрамник замість того, на який вона його натягнула нашвидкуруч.

Покопирсавшись ще трохи у своїх скарбах вона видобуває страждання якогось святого, виконані у приторно-академічному стилі, що теж збігаються за розмірами і точно були намальовані не пізніше тридцятих.

— Те, що треба. Час припинити ваші страждання, пане святий… е-е… вибачте, не пригадаю вашого імені.

«Горіти тобі у пеклі, Елоді!».

Залишивши кубіста чекати на свій зоряний час, Елоді підхоплює святого і тягне на ешафот, тобто до майстерні. Розсунувши завали на робочому столі вкладає туди картину. Мученицький погляд святого втуплюється у стелю, але співчуття в Елоді він не викликає. Скоріше, лише холодний професійний азарт.
Звичним рухом тягнеться за своїм масивним ,респіратором. Гума обхоплює обличчя, ремінці неприємно врізаються у потилицю. Елоді підсовує до себе декілька пляшечок темного скла і починає чаклувати над хімічним коктейлем. Ацетон, етиловий спирт, трохи аміаку для вірності — агресивна, вбивча суміш, від якої очі починають сльозитися. Попри усю марудність, токсичність і відверту брудність процесу очищення старого полотна, Елоді завжди знаходить у цьому якесь особливе, майже збочене задоволення. Є щось глибоко терапевтичне у тому, щоб спостерігати, як чиясь вимучена посередність пузириться, розм'якшується і перетворюється на брудну кольорову жижу під дією кислоти і розчинників. Абсолютна влада. Вона методично стирає чиєсь існування, щоб звільнити місце для себе.

Допоки невідомий святий плавиться під дією розчиннику вона вмикає першу-ліпшу документалку про Сутіна, на Ютубі і починає уважно, під світлом лампи денного світла вивчати “Червону потвору”.
— Ну що, Хаїме, знову економив на усьому крім випивки? А мені тепер розгрібати… – бурмоче вона собі під ніс, розглядаючи під лупою текстуру і напрям мазків.
Червоний так сильно чіпляє погляд тому, що це не звичайна фарба з тюбику, а скажена суміш кадмію з алізарином. Тіні – це не класичний чорний, звичайно, а розведена між собою умбра і ультрамарин. При цьому змішано усе так недбало, що не стає суцільним кольором, а співіснують в межах одного мазка як кіт із собакою.
Пігменти, звичайно, найдешевші, куплені у аптеці на розвіс. А може вкрадені у когось з його сусідів по “Вулику”. Доведеться попітніти у респираторі, змішуючи потірібні кольори.
“Техніка написання – брутальне імпасто. Матеріал накладений так густо, наче він намагався не написати картину, а відлупцювати нещасне полотно. Фарби змішані просто на полотні, розмазані мастахіном. Брутальні мазки утворюють нерівний, унікальний ландшафт. Майже барельєф.
Кут нахилу пензля – прямий, різкі рухи, зроблені не зовсім твердою рукою, мазки переважно тяжіють до горизонтальних, або скошених, з згори донизу. Він писав так, наче рубив полотно мечем.”.
Елоді робить у повітрі декілька уявних мазків на пробу. Вона пару разів підробляла маловідомих експресіоністів ще у паризькі часи, але Сутін з його “технікою п’яного лісоруба” може стати ще тією задачкою.

— Сутін був не просто митцем. Він позбавляв форму суті і таким чином надав форми самій суті. Ось чим були його картини. Вони зміщали фокус з об’єкта, роблячи саму картину об’єктом фокусу… – шляхетного вигляду сива мистецтвознавиця з документалки говорить настільки натхненним виглядом, що у неї з рота, здається, зараз має политися патока.

Елоді закочує очі і натискає на паузу. Подібні поверхневі “одкровення” набридли їй ще в мистецькій школі.
“Малювання це просто набір абстрактних плям. Правильні поєднання цих плям між собою здатні будити у людських мізках хімічні процеси, які ми називаємо емоціями. Будь-який, навіть найбільш піднесений геній, це в першу чергу людина, що добре знає техніку, здатна висловити нею якусь ідею і потім, найважливіше, здатна це все продати. Саме тому бездарний кубіст Флоке валяється безвісним у її кладовці, а геніального Пікассо продають за сто мільйонів. Не тому що цей Флоке відчував менш тонко за Пікассо. Просто Пікассо вмів це робити, а Флоке не вмів!”.
Вона невдоволено фиркає у респіратор, відкладає блокнот, у якому робила помітки і починає нервово барабанити пальцями по столу, вдивляючись в очі “Червоної потвори”. Сьогодні жінка здається їй не стражденною, як учора вночі, а радше агресивною. Наче її розлютило те, що Елоді намагається препарувати її наче жабу на уроці біології. Жорстокий погляд пробиває ʼ наче куля, висміюючи усі її жалюгідні нотатки про "кути нахилу пензля".
Разом із цим поглядом приходить липке, ірраціональне відчуття власної мізерності. Її "геніальний" план раптово втрачає контури.
“Як я взагалі збираюся підсунути Жиру копію ось цього? — від жорстокого погляду з полотна по спині повзе липкий холодок. — Це ж не нудний пейзаж, який можна переконливо зімітувати правильно розставивши дерева”.

Тривога пинком відправляє її самовпевненість у політ над прірвою.
“Ти дрібна злодюжка з горища хочеш гратися в дорослі ігри? Ха-ха-ха!” – злорадно скрипить чужий голос у голові.
– Досить! Ша! – Елоді підривається зі стільця так різко, що той ледве не падає.

Вона йде до столика, де від учора стоїть баночка з «Лексомілом». Руки злегка тремтять. Не роздумуючи, вона вибиває на долоню пігулку і, стягнувши респіратор на підборіддя, ковтає її насухо. У неї купа роботи, яку вона не зробить витрачаючи час на суперечки з голосами в голові.
Вона стоїть, зіпершись руками на стіл, і чекає. Хвилина, дві. Хімія нарешті бере своє. Гарячий клубок у грудях розсмоктується, думки знову стають впорядкованими і трохи ватяними. Елоді з полегшенням видихає і знову сідає на місце.
Жінка на портреті перестає скалитися і стає тим, чим вона є – прекрасним взірцем паризької хвилі експресіонізму. Набором плям.
Жиру не буде вглядатися у технічні нюанси. Для нього важливо, щоб потвора сиділа на новому «старому» підрамнику і виглядала схожою на зроблені ним фото. Ніхто не вимагає від Елоді бездоганної копії. Цього достатньо, щоб продати її у вітальню якогось банку.

Вона знову береться за лупу.
“Секрет у тому, що він тонко відчував коли треба відірвати пензля від полотна. Жодного разу кольори не зливаються у брудне місиво, хоча постійно здається, що це ось-ось має статися. Зробити один такий мазок – випадковість. Зробити десятки тисяч – майстерність”.
Нічого дивного у цьому немає, Сутін точно не був нездарою, що просто любив розмахувати пензликом. Він вчився у мистецькій школі, а потім у самого Кормона – рок-зірки тогочасного академізму. Саме бездоганне знання правил дозволяло йому порушувати їх так нахабно. Якщо трохи відійти і розфокусувати погляд, “Червона потвора” не розпливається у брудну пляму, як це буває з бездарними експресіоністами.
Навпаки, з’являється певна довершеність, якої бракує при розгляді з лупою.
Якби йшлося про вже відому роботу, копіювання кожного мазка стало би справжнім пеклом, але тут їй пощастило. Вона, схоже, єдина хто може детально вивчити оригінал, тож треба просто більш-менш точно відтворити техніку і найбільш характерні розмахи пензля.

Вона кидає погляд на обличчя святого, що вже почало виглядати так, наче його покусали бджоли, і взялася за губку.

“Ось вам мій діалог з мистецтвом”. – злорадно думає вона.

Розділ 6

Повна тиша рідко супроводжує Елоді. Вона завжди глушить її хоч чимось — музикою в навушниках на вулиці, Ютубом під час їжі, аудіокнигою перед сном, дурним серіалом під час роботи. Але не цього разу. Цього разу навіть вікна майстерні, завжди розпахнуті навстіж щоб перебивати запахи розчинників і токсичних фарб, зараз закриті наглухо.
Зовнішні звуки її дратують.
Вона ляпає мастихіном порцію фарб – крапля вохри і щедрий згусток карміну – і обережним, але різким рухом перетворює її на широкий розвод за допомогою пензля. Зачаївши подих вона кидає погляд на оригінал, намагаючись зрозуміти, чи вдалося їй правильно відтворити щоку “потвори”. Щока складається з одного єдиного, розмашистого мазка і це тільки ускладнює задачу. Немає жодної надії, що вохра з карміном змішаються саме у тій пропорції, що й сто років тому, але усе інше – форма, кут, глибина – мають збігатися з оригіналом.
Три попередніх дні Елоді провела у тренуваннях, наче боєць перед фінальним боєм – вивчала картину з лупою, намагаючись зрозуміти які конкретні рухи руки Сутіна призвели до народження “Червоної потвори”. А потім методично, допоки рука не починала боліти, відтворювала їх на шматку фанери. Навіть написала, на пробу, пару копій на новеньких, магазинних полотнах, щоб закріпити результат.
Сутін писав alla prima, одразу начисто. Його не повториш просто ретельно зберігши правильні пропорції, кольори і матеріали.
Спершу треба деконструювати і вивчити його техніку, а вже потім робити одну єдину, бездоганну спробу. Це більше нагадує хореографію, ніж малювання. Кожен рух – ідеально вивірений і вчасний. От тільки немає музики, що задавала би темп.
Але нічого не мотивує так добре, як скажені гроші, на кону – щока вийшла цілком пристойно. Правильної кривизни і, що приємно, з майже ідентичною сумішшю відтінків. Якби Елоді не перебувала у лексоміловому дзені, то точно видала би переможний зойк.
Хаїм Сутін неохоче, з пручанням але піддається.
Далі вона працює на чистій інерції. Лексоміл надійно тримає пульс, поки рука, спіймавши потрібний ритм, наносить штрихи. Брудний розвод на фоні. Груба, агресивна лінія на комірі. Густа, втиснута в полотно тінь під підборіддям.

Жорсткий пензель знову злітає вгору, націлившись кудись у район брівних дуг, але Елоді завмирає за міліметр від полотна.
Вона примружується, переводячи погляд з оригіналу на свою роботу. Досить. Це не “Одаліска”, якій можна годинами вилизувати шкіру у своє задоволення.
Елоді кидає пензля до жерстяної банки з розчинником. Металевий гуркіт розриває тишу, що панувала у майстерні, оголошуючи про закінчення ціх декількох виснажливих днів. Вона важко стягує респіратор і кинувши його на диван, підходить до вікна та ривком відкриває його навстіж. До майстерні одразу вривається звичний марсельский шум і, головне, свіжий вітер. Запахи фарби і скипидару починаються відступати, змінюючись запахом моря, випічки, бензину, гуми і сотнями інших. Сьогодні, схоже, перший по справжньому літній, весняний день. Вона вдихає на повні груди, вдивляючись пустим поглядом у горизонт.
Найлегший етап амбітного плану залишився позаду. Певно, єдиний етап у якому вона була хоч трохи впевнена, бо тут все залежало тільки від того, наскільки вправно вона тримає пензлик. Далі її чекають справи набагато сумнівніші і небезпечніші. Лексоміл починає потроху відступати, повертаючи у світ барви і тривожні думки.
“Треба спуститися в пекарню. Перекусити, випити кави. Принаймні на це я заслужила”.
Елоді відходить від вікна, стягує з себе рукавички і кидає їх до смітника. Спершу треба прийняти душ, і переодягнутися. Хоча на секунду з’являється спокуса спуститися вниз просто як є – у заляпаних фарбою лосинах і футболці.
“Нехай бачать, що я щойно з м’ясорубки! Просто захоплена мисткиня, яка так захопилася роботою, що не звернула увагу на таку дрібницю як одяг”.
Всміхаючись цим думкам вона все ж прямує до душу, стягуючи брудний одяг.
“А може взагалі вибратись у якийсь бар? Може навіть познайомитись з кимось. Випити, відсвяткувати. Викинути все це з голови хоча би на один вечір.”
– Блискуча ідея, Елоді!
– Дякую, Елоді! Це все для тебе! – вона показує своєму відображенню у дзеркалі сердечко.
Збори займають як ніколи багато часу. Сьогодні вона хоче сяяти і розбивати серця.

Вона дістає з глибин шафи коротку шовкову сукню-комбінацію глибокого смарагдового кольору, яка безсоромно оголює гострі ключиці та ідеально обтікає худу фігуру. Трохи вогкого блиску на губи, зухвалий погляд з-під підфарбованих вій, масивний вінтажний жакет, накинутий на плечі — у дзеркалі на неї дивиться не замурзана ремісниця, а фатальна жінка.

Як не крути, так вона виглядає не часто.

Машинально вона тягнеться у кишеню за телефоном, щоб зробити селфі у дзеркалі і тільки зараз розуміє, що ігнорувала його існування від самого ранку, коли поставила на беззвучний, щоб не відволікав.

— Бляха.

Гарний настрій тане як морозиво на літньому асфальті. Десять пропущених від Жиру. Це не добре.

Скривившись, вона обережно тапає на іконку дзвінка.

— Ало-у?

— Ело, що за хрінь? Ти куди проїбалась? Я тобі що, пацан якийсь, що ти мене морозиш?! — голос у нього, мʼяко кажучи, невдоволений.

— Уф, Жиру, вибач! Я просто поставила на беззвучний поки працювала!

— Та ну? А у мене тут всякі думки зʼявлялися. Зʼявилась навіть така, що ти підрізала картину за десять тищ кесів і зникла.

— Е-е… Ти так про мене думав? — Елоді буравить себе у дзеркалі важким поглядом.

— Угу, думав, Ело. Коли мене морозять я починаю нервувати. А коли я нервую, я стаю дуже неприємною людиною. Я можу на нервах зробити щось, про що потім пошкодую. І не тільки я.

«Бляха. Схоже десь між сьомим і шостим дзвінком він остаточно втратив терпіння»

Востаннє вона звʼязувалася з Жиру позавчора, коли скинула фото прогресу по «Одалісці». Дивно, що він так швидко повернувся. Хіба що…

— То… щось трапилось? Якісь новини?

— Так, знайшовся…

Щось всередині Елоді обірвалося і рухнуло кудись вниз.

— Власник? — Перебиває вона. Голос стає блідим, горло, раптово стискається, відмовляється хапати повітря.

— А? Власник? А, ні, це тут до чого? Знайшовся покупець.

Невидима рука на секунду відпускає горло, хоч сере це і продовжує скажено калатати.

— Поку… пець?

— Покупець, покупець… — його голос трохи мʼякшає. — Я теж на дупі не сиджу — працюю. При чому, хочеш прикол?

«Не хочу».

— Так?

— На ту другу. Оту, що ти брала разом з «Одаліскою».

«Прикол».

— Дивно… я тобі вже писала, це просто…

— Ну то я ж кажу, я теж свою справу вмію робити. Ти з нею починала щось робити?

— Ну, е-е… я….

Елоді швидким кроком повертається до майстерні і впирається поглядом в копію. Вона готова, навіть лаком вкривати не треба. — Починала чи ні? Ти казала, що підрихуєш.

— Так. Вона майже готова. Залишилося запекти і зістарити.

Погляд ще раз критично оцінює роботу.

— Супер. Коли, чим швидше, зможеш її привезти?

— А що… за терміновість? — підозріло питає Елоді, все ще розглядаючи копію.

— Та бо треба по-гарячому робити. Тут один лох готовий взяти за три косаря. Допоки не передумав.

Елоді озирається на оригінал. «Червона потвора» дивиться на неї розлючено. Зверхньо.

— Е-е…

— Чи мені самому забрати? Ти вже підрихтувала?

«Щось не так».

— Що?

— Коли забрати її, питаю?

Елоді знову переводить погляд на копію. Голос Жиру, раптово, стає тихішим. Його заглушає звук з яким серце перекачує кров до мізків, схожий на роботу лопатей під водою.

— Ело? Ти там? Звʼязок, бляха, чи що…

Оригінал. Очі «потвори» прогризають дірку в душі. Вони кричать. І Елоді цей крик чує.

— Ало, я…

— Ну?

— Мені треба ще трохи часу. Я не можу зараз віддати, бо… — вона затинається. Не знаходить, що сказати.

— Бляха, ти де там? Звʼязок обривається! Коли зможеш віддати?!

— Т…три дні. Фарба… Фарба ще сохне. Якщо запікти занадто рано, то каркелюр вийде не автентичним... — їй вдається опанувати голос і звучати переконливо. — Я це не прискорю, сам розумієш…
— Три… Уф, пес з ним, три дні. Давай, працюй. Привезеш у вівторок.

Елоді першою кладе слухавку, не попрощавшись. Вона не відчуває у собі сил на те, щоб сказати ще, бодай, слово. Невидима рука знову вчіпляється у горло.

Копія. Очі «потвори» пусті і мертві. Вони мовчать. Жодна притомна людина, будь-хто, у кого є очі, навіть Жиру, не сплутає цей аляпуватий непотріб з оригіналом.

Оригінал. Копія.

Хаїм. Елоді.

І прірва між ними.

Розділ 7

Вона сама не знає для чого вийшла з квартири. Будь-які плани про те, щоб поїхати на Кур-Жульєн, сидіти у богемному винному барі, святкувати, знайомитись — усе це тепер видається не просто недоречним, це як крадіжка чужої особистості. Вона б радо обміняла смарагдову сукню на толстовку, а ще краще — на сміттєвий пакет.

Вона не стала викликати таксі, просто йде вниз по вулиці, у напрямку Порту. Ла-Панʼє потроху прокидається, входячи у ритм вечірньої метушні. Машин на вулицях стає все менше, а людей все більше. Туристи, собачники, роботяги, підлітки на скутерах, музиканти, тіктокери, міми, фокусники, жонглери, вуличні фотографи, ресторанні критики, мамаші з кізочками, закохані парочки, пенсіонери на прогулянці, пʼяні поети, безхатьки, хтось середній між двома попередніми, продавці марсельського мила і магнітиків, повії з тонкими сигаретами, компанії подруг, що вибухають сміхом через дурниці, пара, що свариться так голосно, наче працює на публіку, вечірні бігуни з безглуздо серйозними обличчями, троє китайців, що фотографуються біля водосточної труби, алжирці, що слухають музику через сабвуфер заниженого «Мерседеса», коморці, що грають у доміно перед барбершопом, хлопці, що продають підроблені кросівки з розкладного столику, репер, що розмахує руками перед камерою відеографа, собака без господаря, але з наміром в очах, двоє кінних поліцейських, що їдять морозиво, двоє шахістів, що грають з такими серйозними обличчями, наче на кону стоїть їх честь, монахиня з айфоном, що веде пряму трансляцію в інстаграм, дідусь, що читає газету, але чомусь тримає її догори дригом, хтось, хто грає на акордеоні головну тему з «Покемонів». І художники. Достобіса художників. На кожній площі, повз яку вона проходить, на лавочках, чи просто на асфальті, сидить хтось озброєний пензлем чи балончиком. Ще годину тому Елоді вважала себе однією з них.

Кутики її губ починають зрадницьки трястися, а до горла знову піднімається ком. Ще трохи і вона буде плакати. Але це не важливо, бо ніхто не звертає уваги. Елоді нікому не цікава. Стає душно. Звідкілясь навалюється хвиля спеки. Весняний вечір стає літнім пеклом. Вона відчуває, як сукня під жакетом липне до спини. Вона робить ще пару кроків за інерцією перш, ніж зупинитися.

«Куди я йду? В Порт? Там море. Мені в такому стані не можна до моря. Злякаюся я чи ні, але краще не перевіряти».

Рука намагається влізти до неіснуючої кишені, у якій лежить забутий вдома «Лексоміл».

«Та чого ж все так погано?!»

Вона розуміє, що стоїть біля одного з десятків вуличних столиків, що розкинулися навколо якогось бару.

«Байдуже».

Вона важко опускається на стілець і підпирає підборіддя руками. Навколо все тоне у вечірньому, жовтому світлі. Через колонку, що підвішена над входом, грає звичайна радіопопса, навіть не намагаючись перекричати гамір вулиці.

Офіціантка, чомусь не привітавшись, кладе перед нею меню. Так, наче Елоді має обирати, хоча вибір тут очевидний.

— Шираз, будь-ласка. Давайте одразу пляшку. — Елоді намагається не дивитись їй в очі.

— Келих один чи більше? — Напевно, офіціантці все одно, але Елоді точно чує знущальні нотки.

— Один. — шипить вона. — Закусок не треба. Дякую!

Офіціантка лише киває і відходить. Їй, схоже, дійсно все одно. Рука нервово тягнеться за телефоном і за механічною звичкою відкриває інстаграм. Погана ідея. Після трьох перших постів з чужими роботами вона блокує телефон.

Немає кому подзвонити, не з такою проблемою. Місцеві друзі, що у неї зʼявилися за ці два роки — це не друзі, а приятелі. З ними можна сходити в кіно чи зависнути в галереї. Вона занадто довго будувала свій образ «нормальної», щоб зруйнувати його за один вечір.

Тіндер? Від однієї думки стає бридко.

Ні, вона сам на сам з цією проблемою.

«Проблемою?» — питає скрипучий голос. — «Якою проблемою?»

Якою проблемою? Копія готова. Жиру її прийме. Сутін залишиться у неї. Мафія, яку вона нафантазувала, досі не прийшла ламати їй пальці. В чому, власне, проблема?

— У тому, що я не геній. — пошепки, одними губами, говорить Елоді.

Глядацький зал в її голові вибухає сміхом, оплесками і свистом. А вона, мружачись від світла прожектора, ховає очі у підлогу.

«Та ви що?»

«Вона це сказала?»

«А вона так думала?»

«Привілейована сука! Вона серйозно це?»

«Принтер страждає від кризи ідентичності, ха-ха!»

«Це найцікавіший епізод цього шоу!»

На столик перед нею стає відкоркована пляшка Ширазу і келих. Запізніло вона переводить очі на офіціантку, але та вже пішла. Певно, хвилин пʼять тому.

Елоді наливає вино, але не пʼє, просто крутить ніжку пучками пальців.

«Знаєш, що дивно?» — питає вона невідомо кого. — «Ось я сиджу, у вечірній сукні, самотня, з пляшкою вина. У мене на лобі написано: «Легка здобич». Але ніхто досі не підійшов. Бо вони знають. Їм байдуже, але вони точно відчувають, що зі мною щось не так».

Вона підозріло оглядає сусідні столики, намагаючись побачити в обличчях гостей підтвердження своїх думок. Побачивши те, що треба — робить великий ковток Ширазу.

«Вони знають, що я потвора, от і все».

Потвора. Подумки вона назвала цю картину саме так. Цікаво, а як називав її він? Про що думав, коли її писав? Чи це була та сама «спроба вивільнити крик, що застряг у горлі»?

Вона розібрала його техніку на чіткі, відтворювані компоненти. Вона знає, як він торкався полотна. З яких він пігментів робив фарбу. У яких пропорціях ляпав її на картину. Вона відтворила усе це з медичною точністю.

Другим ковтком вона добиває келих і наливає собі новий.

І все ж, цього виявилось недостатньо.

«У нього вийшло, а у мене ні. Він геній, а я ксерокс».

Справа не у розташуванні бризків і глибині мазків, не у тому, що є розбіжність у декілька відсотків. Є щось, що вона не врахувала.

«Тільки не починай, бляха, про душу і трансцендентність, благаю!» — суворо обриває себе вона.

«А чому ні?»

«Бо…»

Вона не доводить думку до кінця. Наливає собі ще один келих, не сильно турбуючись про те, щоб вина була рівно третина.

«Чому ні?» — скрипить голос.

— Бо тоді усе в що я вірила — неправда. — говорить вона вже гучніше. Все одно її ніхто не слухає.

Вона робить великий ковток.

Прикриває очі, пригадуючи документалку про Сутіна. Хлопець, що приїхав до Парижу з краю світу, без знання мови, без грошей, без вміння користуватися виделкою. Забитий, самокритичний, наляканий. Жив у «Вулику», разом з іншими бездомними митцями. Їв рідко, пив абищо і, головне, вистрілював майбутні шедеври як з кулемету. Єдине, що його зупиняло — відсутність грошей на пігмент.

Що робить його версію «потвори» справжньою?

Вона ковтає це питання разом з вином, відкриває очі і тупо дивиться на свій келих.

«Час додому. Треба прийняти пігулки і заспокоїтись. Я бачу, що це брак, але більше ніхто не побачить, бо не вивчав кожну її тріщинку останні три дні. Я в порядку. Мої справи у порядку. Це гризтиме мене ще деякий час, а потім відпустить. Так само, як ситуація з Малеком».

Жестом вона показує офіціантці, що хоче розрахуватися. І, в очікуванні рахунку, пʼє вже просто з пляшки.

Розділ 8

Ще у Парижі, коли у неї зʼявились перші гроші від підробок, вона привчилась закупатися безсистемно, за принципом «на що лягло око». Як правило це була різна дрянь — чіпси, тістечка, мʼясні снеки, кола і тому подібне. В результаті вона поверталась з магазину із набором продуктів з яких неможливо приготувати хоч якусь страву і які вона ігнорувала до необхідності викидати. А коли дійсно хотіла їсти — йшла в ресторан, чи замовляла доставку.

З тих пір ця звичка не змінилася, але змінився перелік продуктів. Хумус, оливки, крафтовий хліб, шматок червоної риби, шматок пармезану, пачка руколи, свіжі огірки. Елоді зайшла до супермаркету тому, що у голові після півпляшки Ширазу почало паморочитись і їй захотілося побути у прохолоді. І, якщо вже опинилася тут, вирішила — чому б не заглушити навʼязливі думки купуючи усе, що хочеться?

І, що окремо тішить, тут майже нікого немає через пізній час. Блукання між кольорових картинок-етикеток у цьому лімінальному просторі дивним чином діє на неї заспокійливо.

Їй стає бридко від того, як вона скиглила годину тому. Може сьогодні магнітна буря? Чи якась гуляща планета знову опинилася десь не там і зіпсувала їй настрій.

Ось вона, Елоді, самостійна, забезпечена, цілком приваблива блукає магазином і купує собі артишоки, не тому що вони їй потрібні, а тому що просто може. Хіба у неї є проблеми?

«Хіба що з головою».

Вона скептично оглядає візок. Єдина звичка з минулого, від якої вона не змогла себе відучити — енергетики. Їх роман почався ще у Ренні, пережив Париж і триває у Марселі. Кожен раз їй соромно додавати їх до свого, хоч і хаотичного, але в цілому здорового кошику. Але сором як багнюка, чим більше у ньому крутишся — тим більше бруднишся. Вона спрямовує візок до секції з напоями.

Пак рідкої тахікардії опускається у візок. І якщо вона вже тут, пляшечку вина для особливих випадків.

«Хм… яке вино найкраще пасує до декадентських страждань? Щоб таніни розкривали нотки екзистенційного смутку. Треба пошукати консультанта»

Вона повертається до рядів з пляшками і починає мірно прогулюватись вздовж, стріляючи очима по етикетках.

І тоді ця бісова зелена пляшка трапляється в її полі зору.

Абсент. Вона зупиняє візок і декілька секунд розглядає етикетку. Цікаво, чомусь вона думала, що його заборонили давним давно, звинувативши в епілепсії, божевіллі і галюцинаціях. Але ось він тут, перед нею, на поличці, хоч раніше вона ніколи не помічала, що його можна купити ось так просто.

Років сто тому, коли його називали «Зеленою феєю», на цьому пійлі сиділа уся паризька богема. Ван Гог, Тулуз-Лотрек, Модільяні… Сутін.

Її рука обережно торкається гладкого вигину пляшки. Думки, ще секунду назад рівні і красиві, як китайський сервіз, розлітаються на друзки, наче по них вдарили молотом.

А що як це і є той самий секрет? Не абсент, ні. Але і він теж. Сутін не купував артишоків і червоної риби, він писав голодним і пʼяним. Злим, наляканим, втомленим. Називайте це душею або поправкою траєкторії пензлика на алкоголь, але він не писав своїх картин під транквілізаторами. Він писав їх у пʼяній істериці.

І якщо вона не спробує знайти відповідь, то це ніколи її не відпустить. Як те, що Малек сидить у вʼязниці, а вона — ні.

Вона хапає пляшку з полиці. Кидає короткий погляд на візок і другою рукою підчіпляє звідти «Ред булл». Тільки з ними двома, як з дуельними мечами, прямує на касу.

«Я тобі, бляха, покажу істерику».

Касир опускає очі на її покупки, а потім зустрічається з нею очима. Питання про бонусні карти і товари по акції застрягають у нього на зубах.

Дорогу додому вона памʼятає дуже епізодично. Здається, в голові у неї кружляли думки про обʼєкти, що втрачаючи форму набувають суті. Або про туші свиней, чия гнилизна так приваблювала Сутіна.

Що вона знає напевно — коли переступила поріг квартири, пляшка абсенту вже була відкоркована.

Елоді не витрачає час на те, щоб переодягнутися, лише скидає взуття і жакет. Вона переступає через нього, роблячи ковток з горла і прямує до комори. Туди, де притримано ідеальне полотно нещасного кубіста Флоке. Іншого, що підходило би, у неї немає.

Діставши підрамник вона коротко оглядає роботу. Немає ні часу, ні бажання на те, щоб зводити цю возню розчинником. Вона хоче писати зараз. Негайно. Нічого, Хаїм рідко міг дозволити собі чисте полотно. Вона тягне Флоке до майстерні, але переступивши поріг завмирає.

На неї дивиться дві «потвори», як два ока. Одне живе, а друге мертве.

— Забирайся! — Елоді зриває денну роботу з мольберта і запускає кудись вглиб майстерні.
Флоке займає її місце. Елоді робить ще один обпікаючий ковток, ставить пляшку поруч з палітрою і киває своїм думкам.

У неї лишився запас фарб у холодильнику, їх вистачить на ще одну спробу. На правильну спробу.

Вона приносить їх з кухні, захопивши банку «Ред булла» з коридору і починає додавати на палітру. Перемежовує це то «Ред буллом», то абсентом.

Коли усе готово до роботи вона допиваючи першу банку енергетика і відправляє кудись слідом за невдалою копією. Дивиться в очі кубічній гітаристці Флоке.

— Я тебе вбʼю. — шипить вона їй і щедро загрібає мастахіном порцію червоного.

Та лягає на кубічну форму наче ножове поранення, перше з багатьох. Один за одним додає червоні мазки на тло, на персональне пекло «потвори». Вже розмазуючи пальцем порцію свинцевих білил по холсту, вона розуміє, що забула про перчатки і респіратор. В ніс, із запізненням, бʼє запах токсичного коктейлю з пігментів.

«Ні, сьогодні без намордника. Бо я хочу кусатись».

Вона робить ще один ковток і, поперхнувшись, заливає свою смарагдову сукню. Не звертає уваги, як і на червоні бризки алізарину, що осідають на ніжному шовку.

Вона знову і знову бʼє пензлем по полотну. Їй хочеться кричати від захвату.

І вона кричить.

Розділ 9

Одвічна стіна прадавньої темряви, що здавалася непорушною, дає першу тріщину. Тут завжди панував абсолютний спокій. Жодних турбот, жодних нав'язливих ідей. Навіть самого «Я», здатного мислити, не було. Лише блаженна порожнеча.
Проте моноліт почав кришитися. Він ще здавався надійним щитом від жахів зовні, але звуки руйнування турбували дедалі сильніше.

«Кого турбували?»

Ось вона, фатальна помилка. Вирок цьому прадавньому місцю. Перша думка, що пролунала виттям сирени у мертвій тиші.
Далі — гірше. Цілі шматки бар'єра рухнули з пекельним гуркотом, впускаючи замість бездоганної темряви брудну сірість. Лавина звуків хлинула у проломи, мов дика орда, безжально витоптуючи кожен уцілілий острівець тиші.

«Ні! Ні! Не треба!»

Темрява кинулася в контратаку. Своїми м'якими хвилями вона вдарила по загарбниках, намагаючись виштовхнути їх геть, залатати діри. Та щойно майнула надія на порятунок — ворог отримав підкріплення.

Це була спрага. Дика, що випалювала собою блаженне ніщо. За нею слідом, десь на периферії, замаячив біль. Він ще не пішов у повноцінний наступ, але самою своєю присутністю чітко дав зрозуміти: «Ти приречена». Рятівних клаптиків небуття ставало все менше, аж поки останній не потонув у вирі відчуттів.

Спротив втратив сенс.Елоді неохоче розліпила одне око.

— Уф…

Спроба видати звук стає помилкою. З нутрощів піднімається хвиля чогось неприємного і застигає десь в районі горла. Ніздрі втягують густу суміш алкоголю, розчинника і її власного дихання. Від цього запаху хвиля у горлі просувається трохи вище.

— Бляха…

А ще дорікає спрага. Елоді розуміє, що вона мучить її вже не першу годину. Вона з хрустом і стогоном приймає відносно вертикальне положення і це виявляється жахливою помилкою. Мозок, не готовий до такого маневру, відповідає хвилею пекучого болю, наче хтось запустив у нього пальці.

Попри це, спрага перемагає. Вона не розпрямляє спину, а крадеться квартирою наче горбатий гоблін, видаючи при цьому звуки, які не можна охарактеризувати інакше ніж «звуки старості».

Вона спеціально не дивиться по сторонах, тільки собі під ноги, бо відчуває, що будь-який новий шматочок інформації про оточуючий світ відгукнеться болем у голові. Усе крутиться навколо одного — спраги Притримуючи руками стіни вона добирається до кухні. Не бажаючи гаяти час на склянку вона припадає до крану і починає жадібно пити.

Вода не зцілює, не приводить думки до ладу, але, принаймні, гасить пожежу. Зʼявляються сили на те, щоб розігнути спину і декілька разів блимнути, повертаючи погляду фокус. Хочеться дешевого курячого супу, який вона їла в бістро біля кампусу, коли вчилася у школі мистецтв. Хвилину вона стоїть втупившись у чайник, намагаючись згадати як видобути з нього чай.

Думка про те, що треба буде шукати десь сірники змушує її облишити цю ідею.

Натомість, вона проходить до коридору і дивиться на себе у дзеркалі.

Це тверда, впевнена «F». Волосся розпатлане як у відьми, очі ледве розплющені. Вона заляпана фарбою з ніг до голови, включно з безнадійно зіпсованою і чомусь розірваною на грудях сукнею.

«Я вчора або малювала, або випатрала єдинорога». — невесело відзначає вона.

Вона тягнеться, щоб протерти очі, але в останню мить швидко забирає руку. Пальці теж вкриті фарбою. Фарбою, за рецептами сторічної давнини, яку вона ніколи не торкалася без перчаток.

— Бля-я-яха…

Елоді кидає погляд на двері майстерні. Заходити туди не хочеться, бо вона вже знає, що там знайде. І все ж, змушує себе. Вона заслужила на покарання. Придушуючи нудоту вона знову ступає на вчорашнє поле бою.

Лампа все ще ввімкнена, від учорашньої ночі. Вона підсвічує мольберт на якому стоїть…

— Срань…

Справа не у субʼєктивщині чи кокетстві. Вчора вона малювала, змішавши абсент, енергетик і транквілізатор. І на мольберті стоїть очікуваний результат. Не доведена до кінця, пʼяна мазня. Це не те що не нагадує роботу Сутіна. Це взагалі нічого не нагадує. Це не щирість і не експресіонізм. Це…
– Срань…

Розчарування немає, тільки спустошення. Вона сідає на підлогу перед холстом, підтягає до себе коліна і кладе на них підборіддя, розглядаючи буру, безбарвну масу, абияк наляпану на полотно.
“Ти задоволена? Ось твій секретний інгредієнт. Ось твої щирі емоції. Ось твій абсент. Який наступний етап, пародістко? Притягнеш сюди свинячу тушу і будеш розглядати як вона гниє, щоб надихнутися?”
Її починає душити нервовий сміх, від якого нудота стає ще сильнішою. Смішно настільки, що по щоках починають стікати сльози.

Це офіційно, вона спробувала усе і він не піддався. Обійшов її всуху, як гросмейстер дитину. Не допомогла поставлена рука, не допомогла вдавана щирість. Він не просто не піддався, він ще й розніс їй майстерню. Жбурнув її ж руками попередню, пристойну копію обличчям у підлогу. Змусив голову боліти так сильно, наче особисто влупив по ній з ноги.

«Абсент на голодний шлунок. На що ти сподівалась?»

Добре, що на голодний, інакше вона б точно вже видала черговий шедевр експресіонізму просто на підлогу.

Вона важко піднімається і схиляється над робочим столом, де лежить «Червона потвора», вперши кулаки у стільницю. Наче генерал, що програв битву і розглядає карту бойових дій. «Потвора» виглядає такою нещасною і стражденною, наче вони всю ніч пили разом і тепер вона теж мучиться від похмілля. Зверхності більше немає, тільки біль. Вона проводить кінчиком пальця по шиї «потвори» до її щоки. Не можна робити цього голими руками, але їй байдуже. Вона хоче її підбадьорити. Пригорнути. Пояснити, що вона не винна у тому, що вона така. Що її такою зробив Сутін. Що все буде добре, або, хоча би, непогано.

«Що ж з тобою не так? Де, в якому мазку, ти сховав свою “душу”, Хаїме?»

Ніде. В кожній застиглій краплі пігменту.
Жиру все ще потрібна картина. Чи вистачить Елоді духу, спробувати написати ще одну копію? Відповідь очевидна. Дві попередні спроби її ледь не вбили. Хто знає, що станеться, якщо вона ще раз візьметься за пензлик?
Елоді відривається від картини і обводить майстерню поглядом.
“Десь тут має бути…”
Вона з полегшенням видихає. Перша копія лежить на підлозі горілиць, заперечуючи “закон бутерброда”. Обережно переступаючи калюжу з абсенту і “ред буллу” Елоді підходить до неї і встає поруч на коліна, оглядаючи, чи розмазалась фарба від польоту через майстерню.
Все виглядає більш менш пристойно. Все ще пуста копія, що не має нічого спільного з оригіналом, але виконана добротно. На три тисячі євро, ні більше, ні менше.
“Добре, Хаїме. Я не художниця, а бездарна ремісниця. Засовєно, дякую за урок. Що далі?”
А далі душ – змити з себе цю таблицю Менделеєва і сподіватися, що вона не отруїлася свинцем. Потім треба підготувати цю копію для повернення Жиру. А це достобіса багато роботи, на яку у неї залишилося два дні.

Розділ 10

Вівторок починається з того, що Елоді тричі перевіряє, чи справді сьогодні вівторок.

Останні два дні злилися в одну суцільну зміну – запекти копію у духовці при шістдесяти градусах, пройтися голкою по лаку, імітуючи кракелюр, втерти в тріщинки пил, зібраний з-під дивану. Монотонна, кропітка робота, від якої не болить душа, тільки спина. Ідеальна робота для того, щоб забути про поразку.

Вона стоїть перед дзеркалом у спальні і намагається зібрати з себе щось людиноподібне. Обличчя, на диво, виглядає непогано – дводенний відпочинок від респіратора і токсичної фарби і дорогий крем зробили свою справу. Шкіра вже не нагадує пергамент, а мішки під очима зменшились до прийнятних розмірів.

“Краще ніж могло бути, гірше ніж хотілось би”.

Елоді мружить очі, роздумуючи над тим, що одягнути. Сьогодні особливий випадок, що потребує особливого дресс-коду. Вона заривається у глибини шафи, перебираючи залежі. Про більшість цих речей вона вже давно забула, деякі купила просто для того, щоб познущатися з себе. Нарешті, вона видобуває те, що шукала. Широкі лляні штани чорного кольору і так само чорний гольф.. Волосся збирає у низький вузол. Тоненькі, сонцезахисні окуляри доповнюють картину.

“Непогано. Я і не знала, що у мене є в чому сходити на похорон”. – хмикає вона задоволено. – “Нехай навіть це похорон моєї самооцінки”.

– І чого ти така гарна, але така дурна? – питає вона у дзеркала. Відображення фаталістично знизує плечима.

Не знайшовши відповіді вона йде до майстерні. Вчора, закінчивши останні штрихи, вона залишила копію приставленою до стіни поруч з оригіналом,. Очі вже злипалися і на пакування не було сил. Це була жахлива помилка, бо тепер, коли вона заходить, їй одразу ж доводиться порівняти їх ще раз, наостанок, чого вона пообіцяла собі більше не робити.
Перш ніж пакувати картину вона зупиняється біля “Червоної потвори” і деякий час мовчки дивиться їй в очі. Жінка на портреті дивиться у відповідь. Сьогодні вона не кричить і не скалиться. У її погляді читається сум. Плани на чорний ринок, ще тиждень тому такі спокусливі зараз здаються огидними. Запхати її у сейф якогось бандита, де вона проведе вічність у темряві? Ні. Нехай краще лишиться тут, у кімнаті, де пахне скипидаром, морем і випічкою.
“Зрештою… Чому б ні? Чому б мені її не залишити?”
– Ґолум! – говорить вона пародійним, булькаючим голосом і заливається невеселим сміхом. Невеселим, тому що не впевнена у тому, що це жарт.
Зрештою, вона матиме достатньо часу, щоб це вирішити. Вона відводить погляд і критично оглядає копію. Погляд все ще пустий – дві білих плям, дві чорних цятки, от і все, що про нього можна сказати. Але в іншому… Вона постралось. Все ж своє ремесло Елоді знає.Фарба запеклася непогано, картина виглядає старою. Каркелюр теж цілком пристойний, враховуючи, що вона видлубувала останні тріщинки вже о другій годині ночі. І все ж, її починають розбирати сумніви. Жиру у цьому бізнесі не перший рік. Він не мистецтвознавець, але він знає як робляться підробки. Якщо він зрозуміє, що вона його дурить – що він зробить? На що він здатен?
Вона відмахується від цих думок і починає пакувати копію у щільний крафтовий папір, фіксує малярним скотчем по кутах.
Вже виходячи з дому, вона кидає останній, оцінюючий погляд у дзеркало. Похмуро.
– Не сумуй, міліонерко. – вона підморгує собі і знімає з полиці червоний берет.
На дворі її вже очікує таксі. Мароканець навіть люб’язно відкриває їй двері свого побитого життям “Рено”, наче це лімузин. Залізши всередину вона знесилено відкидається на задньому сидінні. Таксі повзе вниз крізь Ла-Паньє, в сторону Старого Порту. За вікном проносяться знайомі фасади, балкони з білизною, графіті і кішки на підвіконнях. Марсель живе своє звичне вівторкове життя, якому немає діла до Елоді і її внутрішніх катастроф. Вона вставляє навушники і крутить коліщатко айпода, поки не зупиняється на чомусь навмання. Притискає загорнуту картину до себе, наче дитину, і дивиться як між дахами проминає смужка моря. Сьогодні воно неприродно синє, наче хтось підфарбував його ультрамарином.
Цього разу у крамницю вона заходить без вагань. Справу треба зробити швидко. Срібний дзвоник дзеленчить, оголошуючи про її прибуття. Очікувано, в ранок вівторка тут немає нікого, крім Жиру.
– Оп-а! Які люди! Ну нарешті! – корсиканець підводиться з-за прилавку. Він посміхається, але погляд його прикутий не до Елоді, а до пакунку у неї в руках. – Погодка сьогодні що треба, а?
– Пристойна.-- киває Елоді. Бажання встрявати у світську бесіду немає. Може давай до справи?
Жиру закочує очі.
— Шо, навіть кави не хочеш? Я тебе годую, одягаю, засилаю лаве, а ти навіть «як справи» не можеш сказати? Де, бляха, виховання?
— Жиру, ти мене не годуєш і тим більше не одягаєш. Я з цим сама справляюся. І кави я не хочу, дякую. Хочу здати роботу і поїхати додому.
Він деякий час дивиться на неї з виразом ображеного батька, якому дитина забула подзвонити на день народження. Потім махає рукою — «біс з тобою» – і лізе до кишені з ключами.
— Ну ходи тоді. З цим порядок? – він киває на згорток у неї в руках.
Елоді відкриває рота, щоб відповісти, але банальне “Так” вилітає у неї з голови. Вона перестає вірити у свій план, хочеться кинутись тікати, допоки ще не пізно.
На щастя, Жиру сприймає як черговий прояв її невихованості і не звертає уваги.
Він відмикає двері до підсобки і пропускає її вперед. Елоді знову доводиться просуватися боком повз опудало чаплі і купу газет, які, здається, не зрушили з місця від початку часів. Жиру клацає люком у підлозі і починає спускатися. Знайомий холод підвалу огортає шкіру, повітря пахне озоном і збройовим мастилом.
– Як там там поживає гола мадам? – питає він, вмикаючи лампу.
– Що? – не одразу розуміє Елоді.
Він озирається на неї, даруючи підозрілий погляд.
– Баба на двадцять кесів, агов.
– А, це… Я майже закінчила, залишилось вкрити лаком. – вона зовсім забула про “Одаліску”, що стояла десь в глибині майстерні. Принаймні в цьому вона не бреше.
— Клади сюди, — він хлопає долонею по зеленому сукну стола.
Шлях від сходів до столу відчувається на ешафот.
“Мрець їде! Дорогу мерцю!” – скрипить голос мультяшний голос.
І тим не менш, їй вдається. Вона кладе картину і приймає люб’язно простягнений Жиру ніж.
“Треба пирнути його цим ножем у шию і тікати” – говорить хтось у неї над вухом дуже переконливо.
– Я не буду цього робити. – обурено відповідає Елоді, не розуміючи, що говорить у голос.
– Ну давай я. – знизує плечами Жиру і забирає ніж.
Елоді не встигає зрозуміти, що відбулося. Він відстороняє її від згортку і швидкими рухами зрізає скотч і папір.
Серце падає кудись під ноги. Повітря починає бракувати. Бандит з шурхотом дістає копію і починає уважно розглядати її під лампою.
– Не зрозумів…
Очі Елоді стають круглими від жаху. І то – в не найкращий момент, коли він озирається на неї. Певно, зараз у неї все написано на обличчі. І їй навіть бракує завзяття, щоб прийняти нейтральний вираз обличчя. Жиру, нічого не говорячи, дістає свій величезний телефон і шукає потрібне фото. Вона відчуває як усе навколо починає хитатися.
– Не зрозумів. – повторює він повільно, з набагато відвертішою погрозою у голосі.
– Жиру, я… – нарешті вичавлює з себе Елоді. Що вона хоче сказати – не знає. Певно попросити, щоб він нічого не робив з її руками. Нехай б’є, ламаї ноги, виставляє рахунки, але тільки б не чіпав руки.
– Ти намагалась мене намахати, Ело. – говорить він низьким голосом і робить крок до неї. Вона інстинктивно відступає.
— А я думаю, чого це Ело сьогодні така притрушена? А це тому що Ело вирішила насрати в руку, яка її годує! – його голос стає гучним. Дуже гучним. І головне – їй немає чого сказати у свій захист.
– Просто…
– Просто поклала болт і взагалі нічого не зробила! – вибухає він знову. – Ти що мене за повного кретина тримаєш? Думаєш можна мене ось так як лоха розвести?! Це ти думала, Ело?! Що я лох?! Що ніхуя не зробиш і просто зістрежеш з мене бабала?!
– Ні, я…
– Ось… Сука! – він пхає їй свій телефон просто під ніс. – Ось! Що це таке? Де різниця?! Я тобі сказав, щоб ти її підрихтувала, а ти поклала болт і вирішила, що я схаваю якщо ти її взагалі не торкнешся?!
Елоді застигає у ступорі. У вухах шумить так гучно, що вона не одразу розуміє сенс претензії.
– Що… Що ти маєш на увазі?
– Я маю на увазі, що ти її навіть не торкнулась. – говорить Жиру, раптово змінюючи тон з пекельної пожежі на крижаний холод. – Що ти намагалась мене намахати, Ело. А я цього ой як не люблю.
“Не може бути!” – її накриває хвиля раптового захвату. – “Невже я…”
– Чекай, Жиру! – пищить вона. – Я… Я правда її робила!
У неї на губах розповзається зверхня посмішка!
“Просто зробила занадто добре, кретин!”
– Не трахай мені мозок, Ело. – він підставляє їй телефон під ніс і починає наближати фото.. – Я не кретин. Тут нічого не зроблено. Кольори такі ж самі. Все таке ж саме.
– Ну… е-е… – вона вдивляється у фото і її знову пронизує хвиля паніки. Вона, ігноруючи Жиру робить крок до “Червоної потвори”. Перегортає набік і вивчає підрамник. Звичайно. Той самий, на який вона посадила її в перші дні. “Потвора” сміється. Як Елоді могла думати, що це страждання? Це знущальний, жорстокий сміх. Над нею, дурепою.
— Ти правий… – блідим голосом говорить Елоді. — Я її не торкалась…
— “Одаліску” ти теж так рихтуєш?! – питає він зловісно.
— Що, ні… Я…
— Значить так, Ело. Я до тебе добре ставився, але це вже край. Я терпів твої вибрики допоки ти добре робила свою справу. Але якщо у нас такі приколи почалися – повертай “Одаліску” і все. Я знайду з ким працювати. Вас, художників зараз дофіга і трішки.
— Жеру, ти не правильно зрозумів…
— Я правильно зрозумів!!! – знову вибухає він, розмахуючи руками. – Я все дуже правильно зрозумів! Вали звідси, допоки я добрий! Повернеш “Одаліску” і шуруй куди хочеш. Хоч з помойки жери, мені байдуже!
“Ні-ні-ні! Ні!”
— Дай мені все виправити! Я поправлю цю картину! До вечора! Клянуся! Дай мені декілька годин! Жиру! – вона починає панічно бігати очима, намагаючись знайти хоч якісь аргументи. Певно вигляд у неї дійсно винуватий.
— По-перше, покупець має бути тут за пару годин. Ти не встигнеш…
— Встигну! Клянуся, я встигну!
— Не встигнеш. Я знаю скільки на це треба часу. Я віддам її як є. Бо ти мене підвела. Твоє велике щастя у тому, що це дріб’язок, Ело. Я все одно її продам. А ось ти, якщо хочеш заслужити моє пробачення – зараз йдеш і працюєш над “Одаліскою”. І робиш її так, щоб, сука, був чисто да Вінчі!

— Жиру…
— І твій відсоток щойно зменшився до десяти.

— Жиру, ця картина…

— Все сказав!

Від люті його обличчя стало червоним і потворним. Дивлячись в його пусті очі вона розуміє, що цей чоловік легко перебив би їй пальці бейсбольною битою, якби дійсно йшлося про «Одаліску». Як вийшло так, що цей бандит — її найважливіша людина у її житті? Як вийшло, що вона стоїть у підвалі бандита і трясеться від страху?

— Добре. — говорить вона тихо, відводячи очі.

«Добре». — говорить вона подумки. — «Це добре».

— Пішла звідси. — він хапає її за плече і штовхає у напрямку сходів. Вона цього не чекала, тому спотикається і падає на коліно. Жиру навіть не ворушиться, щоб їй допомогти.

Коліно пульсує тупим болем. Вона піднімається, вхопившись за поручень, і починає підніматися по сходах. Кожна сходинка відгукується у колінній чашечці. Крізь комору вона пробирається на автопілоті, зачіпаючи стегном ту саму купу газет. Опудало чаплі проводжає її скляним поглядом.

Срібний дзвоник дзеленчить їй навздогін, як зазвичай. Двері зачиняються за спиною.

На вулиці яскраво і тепло. Світло бʼє по очах так боляче, наче хтось направив прожектор у обличчя. Вона робить декілька кроків, не розуміючи куди йде, і сідає на лавочку навпроти крамниці. Ноги просто відмовляються нести її далі.

Вона сидить. Дихає. Дивиться на вивіску «Антикваріат», виведену псевдоготикою. Серце вже не калатає. Руки вже не тремтять. Це не спокій, це щось інше — наче хтось повернув регулятор гучності на нуль і усе, що ще хвилину тому горіло, просто згасло. Залишилась лише дивна, прозора ясність.

«Як? Як це сталося? Бо копія була дійсно бездоганною? Не настільки. Я тримала оригінал в руках і не змогла його розпізнати. Справа взагалі не у тому, як я написала копію. Справа у тому, що я бачила».

Вона згадує як «потвора» дивилася на неї по різному кожного разу. В чому була справа? У геніальності Хаїма Сутіна чи…

«…у тому, що я втрачаю глузд».

— Бляха…

Цей висновок, такий очевидний і простий, дарує неймовірне полегшення.

«Проблема була не з картиною. Проблема була з головою» — резюмує мультяшний голос.

— Мені потрібна допомога.

Глядацький зал вибуха овацією