.  

Intermedius   I

Жан Валуа, якого заздрісники називали Скупим, а підлабузники - Незрівнянним, важко зітхнув, випустив порцію газів і відкинувся на спинку крісла, яке було обшите дорогим фламандським сукном. Всі присутні у кабінеті шанобливо вдали, що нічого не почули.

-Давайте, почнемо ab ovo. - сказав Його Світлість спокійним тоном. Настільки спокійним, що складно уявити, ніби це він щойно кричав подібно до розлюченого демона. - Без зайвих емоцій, як належить шляхетним людям, якими є більшість із нас.

З цими словами він нагородив важким поглядом  Жерара Клав'є, представника Sanctum Officium. Який був мало того, що не був шляхетного походження, так ще й був нахабним чином нав'язаний єпископом, в обхід інших кандидатів, які більше підходили на його посаду. Втім, патер Клав'є тяжкий погляд витримав і очей не відвів. Ніхто не любить Священну Інквізицію, але такої мети вона і не переслідує.

-Primus. -почав загинати пальці герцог. - У мій замок проникла злодійка. Вам вдалося з'ясувати, звідки вона знає про цей хід? - На цьому питанні він повернувся до свого сина. Спадкоємець герцогського престолу, Жан Валуа-молодший про всяк випадок вклонився, притримуючи рукою меч, з яким не розлучався останні два дні.

-Ваша Світлосте… Батько… Ми перевірили, як ви сказали, міський архів. Справді, звідти зник архітектурний план замку. Нам вдалося знайти того, хто його вкрав. Це Рене Квельк'ярн. Він працював у Ренежі кілька років.

-Вдалося значить? І що? Він видав спільників? - на цих словах герцог чомусь знову глянув на Клав'є.

-Так. Після того, як з ним попрацювали мої хлопці - він усіх здав. Якщо вже бути відвертим, то розговорився він не на жарт і коли перестав розповідати про своїх “роботодавців”, то почав розповідати взагалі всі відомі йому секрети. Наприклад, ми трохи помилялися у масштабах махінацій, які він провертав тут півроку тому. Тож  причин думати, що він бреше - немає.

-Його махінації зараз мене мало цікавлять. Видав отже. Це спрямовує нас до secundus. Ким була ця злодійка?

-Щодо неї дозвольте сказати мені, Ваша Світлість. - Сказав капітан варти, виступаючи вперед і по військовому схиливши голову в поклоні, а побачивши поблажливий кивок - продовжив. -Ця дівка встигла здорово тут наслідити. Почну з того, що вона з тих циркачів, що виступали тут днями. Видно їм конче потрібно було потрапити до замку, щоб рознюхати, що тут до чого. У той день вона задурила мізки двом вартовим, прикинувшись вашою служницею і змогла пробратися на другий поверх.

-Твоїм люядм так легко задурити голову, Ренжі? - ніби між іншим спитав герцог.

- Винні отримали по десять ударів батогом і будуть вигнані з варти з ганьбою. Не додивився, Ваша Світлість... - вигляд у нього був як у собаки, що надзюрила.

-Продовжуй.

-Так от, винюхувала і оглядалась біля бібліотеки. Там її схопили, але вона знову змогла задурити мозок і втікла.

-З огляду на ситуацію, Ренжі, я б не списував все на банальну недбалість. Можливо, у неї були спільники тут, у замку. Можливо також, що ці спільники все ще ходять, серед нас. Допитай цих stultus ще раз. І допитай як слід. Так, щоб не залишилося жодних сумнівів у правдивості їхніх показів.

-Буде виконано, Ваша Світлість. Я обов'язково…

-Продовжуй.

-Так ось, це циркачка, одна з трупи вагантів, що вештаються по країні. Тепер, як ми бачимо, циркацтво це ніщо інше як прикриття для банди, яка займається злодюжництвом та вбивствами. Вони орендували будинок у місті і покинули Бурж того ж дня. Переслідування, схоже, відправили надто пізно.

Ренжі розвів руками, але швидко прибрав їх, коли побачив, як темніє обличчя герцога.

-Pedicabo ego vos et irrumabo. - брудно вилаявся герцог. Жерар Клав'є при цьому невдоволено скривився. - Звичайна циркачка обвела навколо пальця всю мою варту, викрала цінну річ, загрожувала життю моєму та графині. А ти мені тут смієш руками розводити? Чи не був ти в змові з нею, Ренжі?! Як мені трактувати таку поведінку? Як тупість чи як зраду?!

-Ваша Світлість, я ...

-Quiescis! - зупинив його герцог, потроху приходячи у спокій. Він перевів погляд на представника інквізиції і сказав:

-Tertius.

-Ваші підозри вірні, Ваша Світлість. - одразу сказав Клав'є. - Це безперечно було чаклунство sicut est. Так зване Potio Transformatio. Крім того, я виявив сліди інших заклять. Графіня безперечно ні в чому невинна і справді пролежала весь цей час зв’язаною під ліжком.

- Hündin Stamm! - для різноманітності герцог вилаявся німецькою. - Жан, накажи, щоб Марі випустили з кімнати і додай мої вибачення...

- Це ще не все, Ваша Світлість. Якби мені було дозволено оглянути всю бібліотеку.

- Немає на це часу, Святий Отче. - грубо зупинив його герцог. - Запевняю вас, злочинців там нема. А більше вам там нічого винюхувати. Тепер на нас чекають справи. Розбійники, відьми та єретики безкарно вештаються дорогами Франції. Наш обов'язок – знайти їх та знищити. Будь-якою ціною. Особливо мене цікавить це дівка. Чи вдалося дізнатися як її звуть?

- Коралін. Коралін Морель. Принаймні, так її представили під час виступу. - сказав Валуа-молодший.

- Цю ...-почав було герцог, але не встиг закінчити, тому що Клав'є перебив його нахабним чином.

- Морель? Ви впевнені, що саме це прізвище?

- Так, багато хто запам'ятав. Та й цей Рене назвав це ім'я.

- Щось не так, святий отче? - Герцог вдав, що не звернув увагу на акт неповаги.

- Треба ж, - посміхнувся та буркнув Клав'є. - Яблучко від яблуні…

- Ви її знаєте? - запитання озвучив син герцога, але він читався на обличчях усіх присутніх.

- Ні. Але був трохи знайомий з її батьками. - він з легкістю витримав підозрілі погляди і невинним голосом продовжив. - Втім, до справи це мало має відношення, мілорди. Прошу вибачити за те, що перебив. - він шанобливо вклонився герцогу. Герцог чудово зрозумів, що жодної поваги ця людина до нього не відчуває.

- Цю дівку притягти сюди в ланцюгах. Живою. Я хочу, щоб вона повністю заплатила за свій злочин. А найголовніше назвала мені ім'я свого замовника. Я бажаю, щоб вона бігла як загнана собака всіма дорогами Франції і не знаходила собі місця. Я бажаю, щоб вона і всі бажаючі раз і назавжди зрозуміли, що означає образити Валуа. Повідомте всіх лицарів та розбійників, яких зможете. Прибийте оголошення до дверей кожної корчми у Франції. Знайдіть та приведіть у ланцюгах. Така моя воля. Що ж до вас, Клав'є… Sanctum Officium доведеться почекати, поки світська влада не здійснить правосуддя повною мірою. Після цього, якщо вона залишиться жива, ми можливо передамо її вам для дізнання та розслідування її гріхів.

-Як вам буде завгодно, Ваша Світлість. - спокійно відповів Клав'є і ще раз уклонився.

Його приклад наслідували і начальник варти та син герцога.

 Першим кабінет покинув інквізитор. Він швидким кроком пішов у кімнату, яку йому виділили. Ледве замкнувши її на ключ, він підійшов до своєї дорожньої скрині і відкрив потайне відділення. Звідти витягнув невелику крейду, мініатюрний ніж і кілька зерен семивбрана. До цього він додав золоту як пшениця волосину, яку знайшов на шторах у бібліотеці.

Упоравшись зі своїми справами, він підвівся і задоволено хмикнув почав збирати речі. На нього чекала довга дорога.

Intermedius   II

Рудольф фон Гайне був геть невдоволений. Однією рукою він намагався стримувати одразу трьох розгарячілих після перегонів жеребців, а іншою — дати раду застібці на продірявленому латному кабасеті, що заклинила. При цьому він ще й знаходив час, аби кидати в їхній бік сповнені осуду погляди.

— Ми загинули… Загинули! Якщо не поквапимось, Фаб'єне — ми загинули! Вони йдуть по сліду. Аґато, скажи йому! Я їх чую! Я їх відчуваю! — старий німець не припиняв нарікати ні на мить, але Фаб'єн, як і Аґата, майже не звертали на нього уваги.

Чаклун стояв на одному коліні й дивився доньці у вічі. Вона була, ні дати ні взяти — справжня принцеса. З-під копиці світлого, мов пшениця, волосся, метали блискавки двоє блакитних, наче волошкове поле, очей. Брівки насуплені в невдоволеній гримасі. Губки надуті. Мініатюрний носик зморщився від обурення. Ось-ось тупне ніжкою. Образ псувала хіба що замащена слізьми й дорожнім пилом мордочка та обшарпана в дорозі сукенка.

— Я, — вкотре гордо заявила вона, — не-хо-чу! Не хочу, щоб ви їхали! І тітка Мірела… — тут вона стишила голос і озирнулася на Мірелу, що стояла віддалік. — Тату, вона мене, ну… лякає.

Фаб'єн дозволив собі один сумний видих. Мірела й самого його іноді лякала. Але вибору не було. Якби він мав вибір — відправив би доньку до Кастилії, в Толедо. Або, на худий кінець, до Парижа, в аптеку "Під горобиновою гілкою", до друзів. Але вибору не було.

— Кораліно… Ящірко. Повір, я й сам не хочу тебе лишати. Але наші з твоєю мамою справи... цього вимагають. Ми дуже скоро по тебе повернемось. Ти й оком не змигнеш.

Кораліна щосили заморгала. Обома очима. Для певності.

— Бачиш? Встигла! Встигла! Ти вже повернувся?

— Прошу тебе… Це такий вислів. Це означає, що ми з мамою повернемося дуже-дуже швидко.

— Ну чому ви не хочете взяти мене з собою до Індії?! Ви мене ніколи нікуди не берете! Це не чесно… Не чесно! Несправедливо! — як і слід було чекати, вона щосили затупотіла ніжками.

— Бо тамтешні йоги їдять маленьких дівчаток на сніданок. А ми тебе надто любимо, — прийшла на допомогу Аґата. Її обладунок був вм'ятий у двох місцях, а рани вочевидь потребували перев'язки, на яку геть не було часу. Та попри все, Аґата Морель щиро всміхалася доньці. Або докладала всіх зусиль, щоб усмішка здавалася щирою.

— Ну ж бо, дрібното, — продовжила вона. — Намотай шмарклі на кулак і припиняй рюмсати. І тоді тітка Мірела навчить тебе справжніх чарів.

В очах Кораліни промайнула іскра зацікавлення. Вона слухняно втерла носа кулаком і з підозрою уточнила:

— І вмітиму чаклувати? Як ти і тато?

— Значно краще!

Кораліна перевела підозріливий погляд на батька. Той, хапаючись за цю соломинку, енергійно закивав.

— Так. Тож коли ми повернемось, ти вже станеш справжньою чарівницею, яких ще пошукати.

Кораліна наморщила лобика, обернулася до тітки Мірели й зміряла її допитливим поглядом. Перспектива навчитися магії здавалася їй вельми привабливою. От тільки…

— Все одно я не-хо-чу! Ти й сам мене можеш чарів навчити. А від індійських йогів мене захистить мама! Захистиш же?

— Фаб'єне! Аґато! Якщо ми не рушимо цієї ж миті — ми загинули! Мені здається, я чую гавкіт гончаків, — Рудольф нарешті зірвав застібку з кабасета і жбурнув його на землю. По його білому, мов молоко, волоссю стікала цівка крові. Якби чекан пройшов на пів сантиметра глибше в шолом — була б дірка в черепі. Та на нього знову ніхто не звернув уваги.

— Так, дрібното! — в голосі Аґати з'явилися серйозні нотки. Вона теж стала на одне коліно і взяла Кораліну за плечі. — Ми тут з тобою не жарти жартуємо. Індія — справа небезпечна. Особливо для маленьких дівчаток. От підростеш — і сама туди поїдеш. А поки що — зась. Рости великою та розумною, як тато.

— І сильною, як мама… — невлад додав Фаб'єн.

— І тоді візьму тебе з собою до Індії. Домовились?

— То як я, питається, встигну вирости, якщо ви повернетеся, поки я оком змигну? — спантеличено запитала Кора, сподіваючись упіймати їх на логічному парадоксі.

Ні Аґата, ні Фаб'єн нічого не відповіли. Лише перезирнулися. Сумно.

"Зрозуміли, яку дурницю сказали", — переможно подумала Кора. Але вголос казати не стала. "Шкода їх все ж таки, дорослих. Такі іноді бувають дурні".

— Ящірко, у мене для тебе дещо є, — Фаб'єн дістав із-за пазухи невелику торбинку. — Тримай.

Її очі знову спалахнули цікавістю. Дівчинка швидко схопила подарунок і відкрила торбинку. Пролунав розчарований подих.

— Це… камінці! — викривально мовила вона. — Звичайнісінькі!

— Що камінці — то правда, а от що звичайні… помиляєтесь, ваша милість. Річ у тім, що вони… — попри ситуацію, Фаб'єн зробив драматичну паузу. — …чарівні!

— Брешеш! — вигукнула Кора, з недовірою дивлячись на звичайнісінькі камінці. Ну, хіба що трохи химерної форми та чорні, мов вугілля.

— Так, це що ще за вислови?! — суворо запитала Аґата.

— Мамо, пробач… Але… А вони справді чарівні? — Кораліна, стріляний горобець, швидко змінила тему, аби не отримати прочухана.

— Щонайчарівніші, ящірко. Чарівніших не буває. Збережеш їх до мого приїзду? — щонайсерйознішим тоном запитав батько.

— Ну… А що вони вміють?

— О, вони вміють дуже багато. Але користуватися ними може тільки справжня чарівниця. Дуже сильна. Тож слухайся тітку Мірелу. Вона тебе й справді всього навчить. Тільки знаєш що? — він перейшов на змовницький шепіт.

— Що? — Кораліна теж запитала пошепки.

— Нікому не кажи, що вони в тебе є. Сховай і мовчи. Навіть тітці Мірелі. Навіть якщо питатимуть. Вони лише для тебе. Обіцяєш?

Кораліна скривила губки. Камінці все ще здавалися їй звичайнісінькими. Але все ж промимрила:

— Обіцяю…

— Фаб'єне! Аґато! Wörtlich! Ще хвилина — і ми трупи. Стрибайте на коней, якщо хочете ще раз побачити доньку, чорти б вас узяли!

— Добре, ящірко. Це добре, що обіцяєш. І пам'ятай, що я тебе люблю. Обіцяєш пам'ятати?

— Ну, обіцяю, — в її голові не вкладалося, як його небажання брати її з собою поєднується зі словами про любов. Хіба ж тих, кого люблять, покидають зі страшною циганською тіткою?

Фаб'єн міцно обійняв доньку. Так, що тій на мить навіть стало важко дихати. Після чого швидко підвівся, щоб вона не побачила сліз, що стояли у нього в очах, і хутко рушив до Рудольфа.

Аґата теж міцно обійняла доньку. Холодне залізо її латного нагрудника, що притиснулося до щоки, змусило Кору скривитися.

— Ну що, малечо? Що робити — ти знаєш. Слухайся тітку Мірелу. Рости сильною і розумною. Бережи те, що дав тобі тато. Зробиш усе як слід — і миттю опинишся в Індії. І може, сама з'їси кількох йогів на сніданок. Гаразд?

— Гара-а-азд… Але я не хочу їсти йогів.

— Так уже влаштований світ: або ти з'їси, або тебе, — на мить Аґата Морель спохмурніла, згадавши події останніх чотирьох днів. Згадала, як їм довелося тікати, наче загнаним вовкам. Згадала, що їх зрадили. Згадала, що все полетіло до біса. Згадала, що в них на хвості сидять не просто собаки, а могутній чаклун, що відстежує кожен їхній крок. Згадала, але швидко опанувала себе, побачивши спантеличену мордочку доньки. — Гаразд, останнє викинь з голови. Я тебе теж дуже люблю. Будеш розумницею?

— Буду… — похмуро пробурмотіла Кора, розуміючи, до чого все йде. Її побоювання справдилися. Мама поцілувала її в лоб, ще раз притисла до себе і швидко підвелася. Накульгуючи, вона попрямувала до коней. Але на півдорозі обернулася і підморгнула.

Дядько Рудольф і тато вже були в сідлах. Аґата приєдналася до них. Уже з коня Фаб'єн гукнув Мірелі, яка весь цей час мовчала, стоячи осторонь:

— Подбай про неї. В ім'я Magna Mater, подбай про неї, сестро. Наче про власну дитину.

Рудольф фон Гайне першим дав остроги коню. Фаб'єн та Аґата Морель забарилися. Обоє дивилися на доньку. Аґата простягла руку і намацала долоню Фаб'єна.

— Це все, що ми зараз можемо, Фабе. Час.

Нарешті й вони пришпорили коней і вже за хвилину зникли за поворотом лісової дороги. Кора мовчки дивилася їм услід. Вона почувалася покинутою. Несправедливо. Їй дуже не хотілося, щоб вони їхали.

На її плече лягла рука.

— Тепер вони в руках Magna Mater, — проскрипіла тітка Мірела. — Ходімо, крихітко. Нам теж час іти.

Аґату та Фаб'єна Морелів стратили у жовтневі нони 1403 року Божого на головній площі Авіньйона. За свідченнями очевидців, богомерзенний чаклун Фаб'єн Морель до останньої секунди життя не вимовив ні слова. Навіть коли вогонь торкнувся його ніг. У натовпі казали, що сам Сатана вирвав йому язика, щоб той не видав під тортурами інших єретиків.

А от клята відьма Аґата Морель блюзнірила без упину. Вона добряче потішила люду, вигукуючи образи на адресу натовпу, церкви, Папи Римського і навіть Господа Бога. Її брудний язик замовк, лише коли вона обгоріла майже до кісток. Достеменно невідомо, але в народі подейкували, що саме вона наклала прокляття на Авіньйон. Уже за місяць у місті лютувала чума, що забрала третину мешканців. Та й Папа Інокентій IV протягнув після цього випадку ледь один рік.

Втім, Кора, що стояла на краю лісової галявини, стискаючи в руках торбинку з камінцями, усього цього знати не могла. Бо сталося це лише за тиждень. Але їй дуже не хотілося, щоб вони їхали.

Intermedius   III

Над величезною галявиною, що слугувала місцем збору військ, линули слова молитви.

— Angele Dei, qui custos es mei, me, tibi commissum pietate superna, illumina, custodi, rege et guberna. Амінь.

Єпископ Ліонської діоцезії, Бенедикт Дежиль, закінчив молитву й осінив усіх присутніх хресним знаменням. Лицарі та найманці почали потроху підводитися з колін. Він ще раз оглянув своє воїнство. П'ятсот списів*, не рахуючи найманців. Непогано, хоч і не так багато, як хотілося б.

— Сьогодні, браття, ми йдемо нести мир у домівки Ліона. Мир Божий. Ми повернемо це місто в лоно церкви. Великий древній Лугдун, що з давніх-давен належав церкві та її вірним синам, місто, в якому проходили Вселенські Собори, нині захоплений жидами та черню. Відданий їм на відкуп збожеволілим королем. Вони ходять вулицями, вдаючи із себе вельможних панів. Вони гадають, що їхнє служіння Мамоні — достатній щит проти караючого меча Господнього. Як сказано в Книзі Суддів Ізраїлевих: «Обрали нових богів, тому війна біля воріт». Сьогодні, браття, ми — його меч. Бо сказано в Біблії: «У містах цих народів, які Господь, Бог твій, дає тобі у володіння, не залишай живою жодної душі, а віддай їх на прокляття…». Ми принесемо мир Божий у їхні домівки та їхні уми. А тих, хто не захоче впустити Господа у своє серце, ми віддамо мечу. Ad majorem Dei gloriam!

— Dei gloriam! — заревла лицарі, що стояли в перших рядах.

— У-е-ааааааааааа!!! — заревіла у відповідь голота, що не знала латини.

Дежиль якусь мить насолоджувався ефектом. Згодом гасла змінилися на більш приземлені.

— Бий жидів! — Розграбувати жидівські скрині! Витрахати їхніх дівчат!

Єпископ усміхнувся в бороду і передав зброєносцю прапор з єпископським гербом. Він знав, що проста думка про збагачення за рахунок численних євреїв, які симпатизували міській раді, і без його допомоги просякне в уми присутніх. Нарешті він повернувся до чоловіка в чорних міланських латах, що стояв у нього за спиною.

— Ну що скажете, Орільйоне? Хіба це не вражає?

— Ваша правда, Ваше Преосвященство, вражає, та ще й як. Точнісінько як хрестоносці тисяча дев'яносто шостого, після промови папи Урбана II. Ось-ось затягнуть хором «Цього хоче Бог!».

— Смійтеся не смійтеся, але на те, що я так швидко зберу настільки значні сили — ви й сподіватися не сміли. Сподіваюся, що і Його Світлість це оцінить. І зробить відповідні висновки.

— Його Світлість дуже уважно дивиться на події в Ліоні й робить висновки. Моїми очима.

— ...Висновки про те, — продовжив єпископ, не надто зважаючи на слова Орільйона, — що йому по дорозі не з жидами й торгашами, що сидять у ратуші, а з церквою та шляхтою, що є йому рівнею. Сьогодні місто буде наше. Люди підтримають нас і наші претензії. А герцог отримає надійного союзника й партнера. Єдине, що нам потрібно, як я і казав — тримати королівські війська подалі від наших мурів.

— Поки що ви й самі перебуваєте поза цими мурами, Ваше Преосвященство, — ніби між іншим зауважив посланець герцога.

— Ви слушно зауважили. Дуже правильно сказали — поки що, — єпископ злегка прицмокнув губами й войовничо поправив меч на поясі. Цей меч був суто декоративним. Піхви, багато прикрашені коштовним камінням і золотою ниткою, навершя у вигляді геральдичної лілії. Але меч надавав літньому єпископу войовничого та грізного вигляду. Справжній воїн Божий.

«Найчистісінької води авантюра, — подумав Вернон де Орільйон. — Торгаші надто міцно вчепилися у свої крісла, щоб віддати їх на першу ж вимогу».

Лицар шанобливо вклонився священнослужителю і відійшов до своїх людей.

— Герцог буде задоволений, — одразу ж сказав Гай Гастон, велетенський чоловік, більше схожий на ведмедя, ніж на людину. — Виглядає вражаюче. Треба віддати належне старому пердуну. Зміг організувати місцеву шляхту всього за тиждень. П'ятсот списів! Нам такий союзник не завадить, га, Верноне?

— Не думаю, Гаю, що все це організувалося за тиждень. Гадаю, цей пройдисвіт уже не перший рік усе це планував та укладав союзи за спинами ради. А зараз йому просто трапилася нагода.

— Щось ти не виглядаєш задоволеним, друже, — протягнув другий його супутник, Теодор де Нар'єн, якого зазвичай звали просто Тео. На ньому, на відміну від інших, були не лати, а кольчуга. — Гадаєш, не вигорить діло? Міста брали й меншими силами.

— Гадаю, що самовпевненість, на яку страждає єпископ, мало кому йде на користь. Та й полководець із нього, як труба з козячої дупи. Усіма моїми порадами він знехтував і захотів в'їхати в місто, як якийсь сраний імператор під час тріумфу.

— Поглянь на це з того боку, що про нашу участь у цих подіях нікому не відомо. Навіть якщо нічого не вийде — герцог зможе продовжити перемовини з Ліонською радою. Хто там буде розбиратись, чому стариганю сеча в голову вдарила на старості літ? — сказав Гастон.

— Якщо не брати до уваги того факту, що ми їдемо з ним у місто. У самісіньку гущу подій. Чергова кретинська вимога його преосвященства.

— Я сказав “герцог”, а не ми. Ми в будь-якому разі їдемо звідси, тож що нам втрачати?

— Окрім життів? Та нічого.

На мить запала тиша.

— Ви були вчора в місті? Як там Етьєн? — запитав де Орільйон, щоб змінити тему розмови.

— Той жидівський травник сказав, що рука загоїться не раніше, ніж на святого Віта. Але в сідлі може їхати хоч зараз.

— А дівка? Ніхто більше не бачив її в місті?

— Наче крізь землю провалилася. Ні її, ні гурту голіардів ніхто не бачив. Ні в місті, ні на околицях.

— Нічого, дійде черга й до неї. А поки що...

— Чуєте? — перебив їх Тео. — Здається, готуються виступати.

Орільйон обернувся й обвів галявину поглядом. Нестрункі лави єпископських військ справді почали висуватися в бік Ліонського шляху.

«Якщо вийде. Якщо старий хрич і справді знає, що робить... Нап'юся. Заллюся до синіх чортів. Один Бог знає, як мені все це остогидло. Втім, якщо не вийде... Теж нап'юся», — подумав Орільйон, дивлячись на колону лицарів, що проходили повз нього.

У місто вони увійшли вже ввечері, на заході сонця. Опору не було. Ворота міста були заздалегідь відчинені підкупленим начальником варти. Велика колона солдатів марширувала вулицями. Попереду йшов єпископ ліонський, одягнений у багато прикрашену рясу і з накинутою на шию єпитрахиллю. В руках у нього був посох, а на боці меч. Що й казати, виглядав він справді вражаюче.

Заздалегідь проінструктовані люди кричали на все горло: — Блага вість! Блага вість! — Кінець владі жидівській! Кінець безбожжю! — Прийшло воїнство господнє! Радійте, християни!

Християни не поспішали радіти й підкидати шапки вгору. Більшість розбігалася одразу ж, побачивши солдатів. Інші витріщалися, але нічого не робили. На шляху війська зачинялися віконниці, замикалися на замок двері. Завбачливі ліонці хапали найцінніше і поспішали покинути місто. Атмосфера розжарювалася.

Орільйон напружено роздивлявся на всі боки, намагаючись зрозуміти, як реагує місто. І зрозумів. Зрозумів, подивившись у вічі чоловікові, що спостерігав за процесією з підворіття. Цей чоловік, схоже, помітивши погляд Орільйона, накинув каптур на голову, розвернувся і зник у глибині ліонських вулиць. Герцогський посланець підняв руку, даючи знак своїм людям. Його нечисленний загін зупинився.

— Досить. Я побачив достатньо. Більше нам тут робити нічого. Заїдемо по Етьєна і їдемо.

— А як же… — почав було Гай Гастон.

— Менш ніж за годину тут буде різанина. І я б дуже не хотів брати в ній участь.

Intermedius   IV

Отець Ригель, канонік при церкві святого Марка, дуже не любив ходити вулицями нічного міста. Після заходу сонця в Шамбері ставало небезпечно. Міська рада рік за роком скорочувала утримання міської варти, і її лави, відповідно, рідшали. Злочинність (очікувано) росла як на дріжджах. З кожним роком у того, хто вийшов на вулицю в темну пору, було все більше шансів отримати по голові кийком і позбутися гаманця. У кращому випадку.

Той факт, що отець Ригель сам був членом міської ради й ніколи не пропускав нагоди поживитися з виділених фондів, не викликав у ньому особливих суперечностей.

«Один біс усе розкрадуть, собаки. Злодій на злодієві сидить. Не я, то інші. А так, гроші залишаться в надійних, добрих руках і підуть на справу благу та богоугодну», — так він пояснював цей парадокс сам собі.

Та все ж ходити нічним Шамбері він не любив і боявся. Але справа, заради якої він покинув дім, була важливою і нагальною. І виконати її вдень не було жодної можливості.

— Зріжемо через Гончарну, — майже пошепки сказав він хлопчиську-смолоскипнику. — Не хочеться тинятися цілу ніч.

Їхній шлях лежав до мурів, на самісіньку околицю. Туди отцю Ригелю потикатися хотілося ще менше, але, на жаль, та, до кого він прямував, не могла б жити в багатшому й пристойнішому районі. Але аж ніяк не тому, що потребувала грошей. У шамберійської відьми не було відбою від клієнтів. Приворотні еліксири, аборти, пророцтва, замовляння на зброю та робочі інструменти, найрізноманітніші амулети… За всім цим мешканці Шамбері тягнулися до непримітної халупи на околиці.

«Після того, як зроблю справу. Коли вона накладе чари — треба буде покінчити з усією цією чортівнею, — подумав канонік. — Донесу на неї інквізиції, та й по всьому».

Атара Лаван лякала його. Лякала її манера розмовляти, лякали її схожі на курячі лапи руки, лякав погляд — такий, ніби вона бачить тебе наскрізь. І, врешті-решт, лякало те, що її чари діяли. Він уже двічі вдавався до її послуг. Першого разу вона зварила йому зілля для чоловічої сили, а другого — виготовила талісман на удачу в грі.

Зрізавши шлях через Гончарну, вони вийшли на площу святого Діна. Озираючись, майже гуськом, пройшли через Пташине поле, що славилося своїми бандами, дійшли до арсеналу і звернули до фортечного муру.

Стрибаючи через калюжі й розлякуючи вуличних котів, вони дісталися потрібного їм будинку. У вікні тьмяно поблискувало світло, а з димаря, попри те, що був початок травня, валив густий дим.

— Чекай тут, — кинув він смолоскипнику, а сам піднявся скрипучими сходами на другий поверх. Трохи постояв перед дверима, збираючись із духом, і, нарешті, заніс руку, щоб постукати. Але двері розчинилися самі, не давши йому цього зробити.

— Заходь, святий отче, — проскрипів знайомий голос. — Гостем будеш!

На порозі стояла сама пані Лаван. Вигляд вона мала, як завжди, огидний. Густа копиця сивого волосся стирчала на всі боки, обличчя більше нагадувало обтягнутий шкірою череп, з-під зрослих брів пильно дивилися зелені, мов болотяне шумовиння, очі, а в широкій усмішці бракувало більшості зубів, що робило її схожою на вищир хижого звіра. Образ доповнювала сіра сукня, більше схожа на руб'я, з надітим поверх фартухом. Статурою ж відьма більше нагадувала висушену мумію, ніж людину.

Отець Ригель зібрав усю свою мужність у кулак. — П-пані Лаван. Я до вас у терміновій справі, — видихнув він заздалегідь заготовлене привітання.

— Ох, патере, а я вже думала, свататися прийшов, — хихикнула вона. — Ну, якщо у справі, то заходь, не стій. Стоячи на порозі, про справи не говорять.

Вона пропустила його всередину, а сама відійшла до печі. Запахи з казана доносилися, м'яко кажучи, не апетитні. Вона взяла довгу дерев'яну ложку, зачерпнула трохи варива і спробувала на смак, прицмокнувши губами. Вловивши його погляд, вона посміхнулася й запитала: — Зголоднів, патере?

— Ні, дякую. В-вже повечеряв, — відповів він, тамуючи блювотні позиви. — Але за запрошення дякую.

Стара залилася реготом, узяла з полиці жменю якогось порошку і щедро сипонула у вариво. Зеленуватий спалах, що супроводжувався гучним хлопком, ясно дав зрозуміти, що це навряд чи була сіль.

— Давні кельти вважали, що коли гість відмовився від трапези, то він хазяйський дім не поважає і зневажає. Смертельною була образа. Що ж ти, патере, зневажаєш мене і мій дім? Носа від моїх страв вернеш?

— Ми… е-е... не давні кельти. Я у справі, — він ніяково м'яв свою шапку в руках, переминався з ноги на ногу й озирався. У кімнаті панувала напівтемрява, але це не заважало йому бачити ні гірлянду з вух, на вигляд людських, що звисала зі стелі, ні висушену руку, що лежала на підвіконні. Людську, поза всяким сумнівом. Отець Ригель було потягнувся перехреститися, але не став.

— Ох, знаю я твої справи, патере, — грайливо, зовсім по-дівочому сказала відьма. — Ох і слабкий же ти на передок. Невже неуважно ти Біблію читав? Як там воно… «Ви чули, що сказано древнім: не чини перелюбу. А Я кажу вам, що кожен, хто на жінку подивиться із пожаданням, той уже вчинив із нею перелюб у серці своїм». Не можу поручитися за точність цитати, але суть, начебто, така. Чи помиляюся, святий отче? Я тітка темна, невчена, може, виправиш мене?

— Кхм… У мене з собою десять рейнських марок... — Ригель понад усе на світі хотів покинути це місце і тому назвав суму, якої називати не збирався, сподіваючись, що золото змусить відьму затулити свій фонтан дотепності.

— Бач… Silentium est aureum, як казали латиняни. Не мені тебе засуджувати й повчати, патере, не при моїй професії, хе-хе, — вона обвела рукою довколишню обстановку. — То що ж, правда кажуть, що ти купцеву доньку обпузатив?

— Це хто так каже?! — ледь не підскочив від здивування канонік. Софія Апольда, донька торговця прянощами Ульріка Апольда, була на дуже ранньому терміні, тож про мету його візиту відьма знати ніяк не могла. Не могла вона знати й про те, що купцева донька вимагала з нього за мовчання дуже кругленьку суму.

— Ох, патере, снився мені віщий сон. Сорока-білобока на гілці сиділа, хвостом махала та мені наспівувала.

— Облиште свої жартики... — пробурмотів він. — Краще дайте відповідь...

— Як же мені відповісти, якщо ти й питання не поставив. Але десять рейнських ти приніс, чай, не за те, щоб я плід витруїла, — вона на мить замовкла, замислившись. — А може, й за те... Та тільки Софійка, либонь, своєї згоди на це не давала. Ух, патере, істинний син матері-Церкви. Ні дати ні взяти, взірець євангельської чесноти.

Отець Ригель зблід, а потім почервонів. Здебільшого тому, що відьма безпомилково назвала причину його візиту. «Курва!» — подумав він.

— І скільки ж вона від тебе хоче отримати, щоб цю аферу зам'яти? Мабуть, чимало, раз для мене ти аж на десять золотих розщедрився? Либонь, гульденів тридцять?

«Курва блядська», — розпачливо подумав канонік. Рівно стільки Софія і просила за те, щоб зробити аборт. Найімовірніше, тут-таки, в Атари Лаван.

— Гаразд, патере. Поклади гроші на стіл. Перераховувати не буду, бо довіряю, хе-хе.

Відьма відійшла в дальній кут кімнати й повернулася звідти з живою білою голубкою, яку тримала у своїх курячих лапах.

— Що б там про стару Атару не казали, а я свої гроші відпрацьовую. Коли того хочеш, коли так тобі треба — все зроблю, що потрібно. Яка тобі з того вигода буде — час незабаром покаже. Швидше, ніж ти гадаєш.

Тримаючи голубку однією рукою, другою вона почала креслити крейдою магічне коло. Потім посипала його межі порошком, на вигляд схожим на сірку, але з запахом ладану. Блискавичним рухом вона схопила голубку за шию і ривком відірвала їй голову. Священник зойкнув від жаху. Йому стало зле. Він ніяк не очікував, що доведеться бути присутнім при ритуалі.

Відьма ж перевернула трупик догори дриґом і почала поливати магічне коло кров'ю, наспівуючи заклинання. Її голос, спершу тихий, дужчав і під кінець уже гримів на всю кімнату.

Quod invisibilia Quod dicitur Luc Diabolus est dominus meus Sermo mihi est fortis Datur iuramentum Mors requirit sanguine Meae in conspectu tuo plagae eius Occidere Occidere Occidere

Ригель заплющив очі від жаху й несамовито молився. Звісно, подумки.

— Підійди, патере, — сказала відьма. Її голос звучав владно, в ньому зовсім не було недавніх скрипучих ноток. — Підійди і дай мені свою руку.

Всупереч наказу він позадкував. Йому зовсім не хотілося брати в цьому участь.

— Я… Пані Лаван… Я, мабуть… — застиглими від страху губами бурмотів він.

— Запізно для каяття, священнику, — в її тоні почулися потойбічні нотки. — Підійди і дай свою руку. Він уже тут і вимагає батьківської крові.

Очі Ригеля розширилися ще більше, хоча це, здавалося б, було неможливо. Вся річ у тім, що він побачив того, про кого казала відьма. Чорна постать, здавалося, зіткана з диму, стояла в центрі кола. І хоч не було видно її обличчя — священник знав, що постать дивиться на нього. Вичікувально. Серце пропустило кілька ударів, після чого закалатало ще сильніше. Він ступив до відьми й мовчки простягнув руку. Та, вихопивши невідомо звідки маленький ніж, полоснула його по долоні. Кров отця Ригеля пролилася під ноги прибульцю.

Occidere Occidere Occidere Hic est sanguis Sicut canis post eam Find semen suum, Et occiditis In nomine Diaboli In nomine Dei Occidere

Отець Ригель якось відсторонено відзначив, що в кімнаті стало зовсім темно, попри те, що вогонь у печі, як і свічка на столі, продовжували горіти. Постать же хитнулася, немов у танці, і промовила:

— In nomine Diaboli, — голос лунав гучніше за дзвін кафедрального собору. Після цього темрява, що панувала в кімнаті, згустилася ще сильніше. А потім відступила. Разом з тим зникла й постать.

— Що за… — сипло промовив канонік, насилу впізнаючи свій голос. — Що це було?

— Що було, те було, що минуло — те загуло, — наче й не було нічого, відповіла відьма. І кокетливо підморгнула. Отець Ригель зрозумів, що йому гарантоване безсоння на найближчі кілька тижнів, а то й місяців. Він насилу стримав бажання перехреститися.

— Все... вийшло?

— Вийшло, патере, вийшло. Але краще б ти гороскоп у мене купив, їй-богу, більше б із того користі мав. Довше погостювати не пропоную, бо, бач, тобі час. Справи в тебе, — вона знову підійшла до казана і перемішала вируюче вариво.

— Правда. Час. Досить з мене чортівні на сьогодні, — випалив він і спішно кинувся до виходу.

«Здам її інквізиції. В ім'я всього святого, здам! Одна справа на курячому посліді ворожити, а інша — прикликати… ось це». Він швидко збіг сходами і тут же зупинився. Смолоскипник, якому він заплатив за всю ніч, кудись подівся. — Диявол… — пробурмотів канонік.

«Мабуть, почув щось із вулиці. Або, не приведи Господи, побачив. І втік». До світанку залишалося ще кілька годин. «Додому. Хоч як. У будь-який спосіб. Будь-що-будь. Тут усього хвилин двадцять, якщо бігцем і не зупиняючись. А там — молитися. Молитися про спасіння душі. А вранці — до церкви».

Звернувши в Клоцький провулок, він зупинився, і вкотре за ніч його серце завмерло. Навіть у нічній темряві він швидко впізнав постать, що перегородила йому дорогу.

Ох, зовсім недарма канонік Ригель так боявся нічних вулиць.

Intermedius   V

Місцем для ритуалу обрали лабораторію, що належала місцевому магіку, який згорів на вогнищі кілька місяців тому. Розглядаючи шафку з інгредієнтами, Клав'є відзначив для себе, що покійний був паскудним конспіратором, але при цьому рідкісним перфекціоністом. Кожен мішечок, кожна колбочка були охайно підписані й розставлені рівними рядами. Ба більше, усе було розсортовано так, щоб реагенти, які використовуються найчастіше, завжди були під рукою. І головне — тут-таки зберігався каталог латиною, в якому для кожної жаб'ячої гузки чи мухомора були описані властивості та місце зберігання.

«Якби він з такою ж скрупульозністю підходив до вибору клієнтів — був би живий», — подумав інквізитор. Наскільки він знав, місцева інквізиція досить довго катувала господаря лабораторії, але той ніяк не хотів зізнаватися, попри всю очевидність знайдених доказів. Урешті-решт, з його смерті зробили справжню виставу, не удостоївши останньої милості — удушення.

Схожий лад панував і в решті лабораторії. Усі колби, перегінні куби та інший інвентар утримувалися в абсолютному порядку й чистоті. Мабуть, працювати тут було дуже зручно.

Брат Варфоломій тим часом обережно опустив свій мішок біля накресленої на підлозі пентаграми й дістав його вміст. Вміст мішка вже давно перестав брикатися й кричати. Навіть зараз, опинившись на світлі, дівчинка лише тихо схлипнула і спробувала відповзти від брата Варфоломія подалі. Той, звісно, припинив цю спробу скупим, але влучним копняком. Дівча вскрикнуло і затихло.

Священник відірвався від вивчення вмісту шаф, перетнув кімнату і присів навпочіпки поруч із дівчинкою.

— Уже скоро все скінчиться, обіцяю, — тихо, майже лагідно промовив він і стер великим пальцем сльозу з її щоки, тим самим ще дужче розмазавши бруд і кров по її обличчю. Та підняла на нього свої заплакані очі. Вперше він мав змогу розгледіти її як слід.

«Блакитні...» — священник подумки хмикнув, пригладив пшеничні, кучеряві локони дівчинки й з легкою усмішкою подивився на Варфоломія.

— Цікавий вибір жертви...

— Це випадковість, не більше, — велетень знизав плечима. — Але визнаю, схожість справді є.

— Твій господар любить символізм та іронію. Можливо, щось передалося і тобі. Втім, — сказав Клав'є, підводячись, — я теж не маю нічого проти символізму та іронії. Так навіть краще.

Дівчинка, нічого не розуміючи, переводила погляд з одного на іншого.

— Б-б-будь лас-с-ска... — нарешті наважилася сказати вона. І тієї ж миті отримала від Варфоломія ляпаса, від якого сльози з новою силою бризнули з її очей, а в голові задзвеніло.

— Я сказав тобі мовчати, — промовив він при цьому спокійно.

Клав'є знову перетнув кімнату, ретельно оминаючи пентаграму, і підійшов до розкритої книги, що лежала на столі. Він почав напівпошепки повторювати слова формули й тренувати жести. Про цей ритуал він дізнався не так давно і трохи хвилювався, щоб той пройшов як слід.

Варфоломій тим часом роздягнув полонянку і всадовив у центр пентаграми. Та одразу ж зіщулилася, згорнулася клубочком і почала щось шепотіти собі під ніс.

«Молиться...» — відзначив Клав'є. Він відірвався від книги й з цікавістю подивився на брата Варфоломія, але той не виявив анінайменшого занепокоєння. — «Все ж, дивні діла твої, Господи».

— Здається, все готово, отче Клав'є. Можемо починати? — сказав велетень.

— Так, цілком, — інквізитор узяв книгу під пахву, підійшов до краю пентаграми й запитав у дівчинки, намагаючись говорити привітно:

— Як тебе звати, люба?

Та знову підняла на нього свої злякані блакитні очі, після чого кинула швидкий погляд на Варфоломія і швидко їх опустила.

— Можеш відповідати, брат Варфоломій тебе не зачепить, — м'яко сказав Клав'є.

— Мене звати Лурі... — пискнула вона.

— Добре, приємно з тобою познайомитися, Лурі. Мене звати Жерар. А з братом Варфоломієм ти вже знайома. Скажи мені, люба, мама вчила тебе бути доброю християнкою?

Лурі злякано роззирнулася, вочевидь шукаючи якоїсь каверзи, але все ж відповіла.

— Т-так, месьє.

— Це добре, Лурі. Я не сумніваюся, що і ти, і твоя мама — добрі християни. А знаєш, у чому головне щастя для християнина?

Лурі невпевнено забігала очима по кімнаті й не знайшлася, що відповісти.

— Головне щастя для істинної християнки, Лурі, в тому, щоб послужити Господу. Розумієш, про що я кажу?

По її очах було видно, що слова Клав'є, так само як і все, що відбувається, були поза межами розуміння десятирічної дівчинки з маленького сільця. Проте вона про всяк випадок кивнула.

— А ти, Лурі, якщо справжня християнка — повинна цього хотіти. Скажи мені, ти цього хочеш?

— П-пустіть мене д-д-додому, дядечку, прош... — почала було вона, але тієї ж миті отримала короткого стусана під ребра від Варфоломія, що ступив до неї.

— Відповідай на питання.

— Ти цього хочеш, Лурі? Хочеш допомогти Господу у війні з його ворогами?

— Хочу, месьє, — слухняно відповіла вона.

— Чудово, Лурі. Тоді не ворушись і не заважай мені, що б не відбувалося. Інакше брат Варфоломій повернеться у твоє село і вб'є твою маму та братів. Цього ж ти точно не хочеш? — запитав він з тією ж усмішкою.

Лурі з жахом на обличчі замотала головою.

— Почнімо, брате, — Клав'є розправив плечі, розставив ноги ширше і почав з виразом та гучно читати заклинання, допомагаючи собі жестами лівої руки. Його голос, зазвичай тихий і вкрадливий, тепер лунав громоподібно, не гірше ніж у полководця на полі бою.

— Caedes canis! Ego brevitas carmen est! Vos dux custos! impius ensis deducere! Tenebris!Tenebris!Tenebris! Nostram vertimus mentem ad vos, Tenebris! Bism kl alaliha!

Заклинання лунали одне за одним. Що довше він продовжував — то більше міцніла його впевненість у результаті. Лурі з жахом зрозуміла, що попри те, що свічки все ще горять — вони зовсім не дають світла. Брат Варфоломій флегматично спостерігав за подіями. Єдине, що світилося — лінії, з яких складалася пентаграма. Вона зіщулилася ще сильніше.

— Dominus! Dux des Diablous! — Клав'є вже не просто декламував, а кричав на все горло, повністю поглинутий процесом. Брат Варфоломій навіть озирнувся на вхід, хвилюючись, щоб ніхто не почув.

Нарешті, простір за спиною в дівчинки наче почав гуснути й темнішати. Та вже не звертала на це уваги, цілком захоплена тим фактом, що в неї з носа, очей та вух почала йти кров.

— Tenebris Сanis! Nostram vertimus mentem ad vos, Tenebris! Прийди, Темний Песе! Почуй мій клич! Прийми мій дар!

Темрява згусла ще дужче. Вона почала набувати обрисів. Істоти. Вовка? Гієни? Собаки?

Брат Варфоломій відлипнув від стіни й приготувався до несподіванок. Але їх не сталося.

Істота миттєво накинулася на дівчинку. Та лише встигла скрикнути, але тієї ж миті замовкла. Тепер уже назавжди. Ні Клав'є, ні Варфоломій не відвернулися від кривавої сцени. Нарешті все скінчилося.

Голос прибульця залунав, здавалося, з кожного закутка кімнати. У ньому було більше рику, ніж людської мови.

— НА КОГО МЕНІ ПОЛЮВАТИ, ТОЛЕДО?

Intermedius   VI

— Ти тільки-но подумай! Три… Гаразд, два Папи, три патріархи, що прибули з Візантії та Русі, сам імператор Сигізмунд Люксембуржець, герцоги... Баварський, Австрійський, Саксонський, Мекленбурзький, Лотаринзький. Із півсотні послів, майже від кожного європейського королівського двору, більше сотні єпископів. І незліченна кількість святих отців та посланців від усіляких абатств, університетів, графств, князівств і монастирів. Лицарі всіх гербів і кольорів. Справжнє вавилонське стовпотворіння. У дрібному швейцарському містечку зібрався весь цвіт європейської нації. Подейкують, що загалом тут майже двадцять тисяч людей, — Люсьєн Перро відкинувся на спинку стільця і надпив пива з кухля.

— І сотень зо сім повій, — додав Еміль.

— Бери значно більше, — посміхнувся Люсьєн. — Повій із них більше половини.

— Я кажу про тих, хто заробляє на життя своїм тілом. Політиків та тих, хто їм співчуває, до уваги не беру, — Еміль криво посміхнувся, підтримуючи жарт брата.

Обоє, перезирнувшись, залилися реготом.

— Тихіше, дотепники, — Гійом окинув корчму підозрілим поглядом. Тут було гамірно, і гулянка йшла повним ходом. Згадані повії вішалися на згаданих вище святих отців. Найманці якогось графа щосили заливалися дешевим пивом. Голіард відчайдушно рвав струни мандоліни, марно намагаючись заволодіти увагою слухачів. Однак Гійом Гальєн, тертий калач, знав, що саме в таких галасливих компаніях найчастіше ховаються шпигуни.

— Гійоме, не будь дурнем. Подумай сам як слід, — знову кинувся в атаку Люсьєн. — Хіба не зможемо ми вигадати з цього щось краще, ніж жалюгідні мідяки, які жбурляє нам усяка босота? Це місто набите багатіями, у яких золото хіба що з дупи не сиплеться. У мене аж руки сверблять від однієї думки про те, яких справ ми можемо тут навернути!

— То усамітнися десь і зроби щось зі своєю сверблячкою. Тільки не забудь потім на церкву пожертвувати, — просичав Гальєн. — Я вже дав свою відповідь, і не раз. Не бачу причин, чому б мені змінювати свою думку. Ми тут для того, щоб заробляти виключно законними методами й зализувати рани. Чи у вас вивітрилися з пам'яті події останніх місяців? Ми й так привернули забагато уваги до нашої бідолашної трупи.

— Не ми втягнули нашу трупу в ці події, Гійоме, — ніби між іншим зауважив Еміль, але, побачивши, як поважчав погляд колишнього найманця, осікся. — Ми просто хочемо сказати, що Констанц зараз — найкраще у світі місце для того, щоб поправити наші статки. Ти втрачаєш чудову нагоду, а ми хочемо відкрити тобі на це очі.

Гійом стомлено зітхнув. У тих чи інших варіаціях ця розмова повторювалася весь останній тиждень. Вигляд шляхетних панів, виряджених у дорогі шовки, що розкидаються золотом наліво й направо, багатьом у трупі засліпив очі. Однак брати Перро, здається, сприйняли це надто вже близько до серця. Раз у раз вони бралися обговорювати вголос, скільки срібла може бути в гаманці того чи іншого перехожого. Кілька разів ці розмови перетворювалися на обговорення більш конкретних планів. І щоразу Гійом їх припиняв, знаючи, чим може загрожувати чергова авантюра. Та й втомився він, якщо чесно. Постійні перегони останніх місяців йому добряче набридли.

Тож, коли брати запросили його випити в найближчій корчмі, загадково натякаючи на ділову розмову, він заздалегідь знав, і про що буде ця розмова, і яку відповідь він дасть на їхню пропозицію. Але все одно пішов, сподіваючись розставити всі крапки над «і». Та близнюки все не вгамовувалися.

— Кінчай із цим фарисейством, Гійоме, — Люсьєн допив рештки пива і заклично помахав шинкарці, показуючи, що йому потрібна добавка. — Виступати — це, звісно, чудово, але ти забуваєш про ту частину, де ми зрізаємо гаманці у вдячної публіки.

— А все тому, що обидві наші кишенькові злодійки успішно покинули трупу, — продовжив за братом Еміль. — Коли Огюст спробував провернути той самий трюк — його відгамселили так, що він два дні встати не міг. Тож виступи приносять значно менше грошей, ніж раніше.

— Це він зробив без мого наказу чи навіть дозволу, — вставив Гійом.

— До того ж, тут повно інших вагантів, — продовжив близнюк. — Конкуренція за глядача просто вовча. Замість того, щоб гризтися з черговими німчурськими пияками за місце на площі, сподіваючись заробити півсотні мідяків, ми могли б заробити справжніх грошей. Як на мене, рейнські марки нітрохи не гірші за французькі су.

— Тим паче, що в нас уже є план, — додав Люсьєн.

— Ви, красені, бачите лише багатіїв, обвішаних золотими ланцюгами. А могли б поглянути на тих, хто їх зазвичай супроводжує. Місто забите найманцями та солдатнею. І всі вони тільки й думають про те, на кому б перевірити гостроту своїх мечів. А якщо провернемо справу, то що потім? Чи далеко ми встигнемо втекти з двома возами по тутешніх горах?

Солдатня якраз хором затягнула пісню про битву при Лурбігу. Співали нескладно, але гучно. Слова пісні, що оповідали про те, як браві лицарі не шкодували ні тих, хто здавався, ні тих, хто тікав, додавали особливої переконливості словам Гійома.

— От вічно ти плануєш поразку, Гійоме. Де твоя віра в пані Фортуну? Ми не раз виплутувалися з різних халеп, і все закінчувалося добре. Вона нас любить!

— Пані Фортуна останнім часом грає з нами дуже злі жарти. Я не можу ризикувати своїми людьми тільки тому, що вам двом Мамона у вуха шепоче*. Вперше за довгий час у нас є можливість спокійно виступати й заробляти, замість того, щоб тікати пустирями від переслідувачів. І взагалі, якби не ви двоє — ми б зараз були в Парижі, й уся ця чортівня від самого початку коїлася з вашої вини. — Він жестом зупинив близнюків, які вочевидь збиралися заперечити. На їхніх однакових обличчях застиг однаковий вираз праведного обурення. — Тож ідею збройних пограбувань, так само як і будь-яких інших, я відкидаю. І ба більше, забороняю вам двом навіть думати про те, щоб провертати тут будь-які незаконні справи. Якщо вляпаєтеся, то витягати вас я не буду. На цьому нашу розмову я вважаю закінченою. Sapienti sat**.

Гійом різко встав з-за столу, кинув на нього кілька мідяків і, протискаючись крізь натовп, попрямував до виходу.

Близнюки провели його задумливими поглядами. На мить за столом запала тиша.

— Розм'як останнім часом, — нарешті промовив Еміль.

— Старіє, — додав Люсьєн.

— Або справа в Ящірці. Він якось здав після того, як вона пішла.

— Здав, це факт. Похмурий якийсь останній місяць.

— Indubium facto*.

— Що ж, виходить, його в долю не беремо?

— Виходить, що так, братику.

— Гаразд, братику, давай до справи. Ти зміг дізнатися про той таємний хід до палацу?

Intermedius   VII

Літній вечір був неймовірно задушливим і гамірним. Схожий на осине гніздо Констанц навіть не думав затихати з настанням темряви. Людський гомін, стукіт інструментів, тупіт ніг і крики тварин хвилями розносилися від центру до околиць, створюючи неймовірну какофонію. Влітку 1415 року невелике швейцарське містечко задихалося від приїжджих. Усі таверни, харчевні, заїжджі двори та наймані будинки були переповнені. На вузьких вуличках було не проштовхнутися. Здавалося, ще трохи — і місто просто лусне, не витримавши такого напливу охочих бути причетними до історичних подій, що вершилися в ньому.

Апостольський адміністратор, Жан де ла Роштальє, ліниво розмірковував про все це, дивлячись у вікно свого кабінету. Вид перехоплював подих. По спокійних водах Боденського озера до величезного місяця тягнулася неймовірно рівна місячна доріжка. Над протилежним берегом височіли древні, як сама Земля, дубові гаї, що примикали до підніжжя гірського хребта. Ідилію порушувала безперервна лайка робітників, що доносилася з набережної.

«Дивовижне місце, — подумалося Роштальє. — Уся ця підлість, безчесність, ницість, віроломство та інше скотство, що коїться тут, відбувається серед місць настільки п'янко безтурботних. Господь Бог, мабуть, з особливою ретельністю попрацював над тутешньою природою, щоб показати людям хоча б блідий відблиск Раю, якого вони колись позбулися».

Йому настільки сподобалася ця думка, що він відвернувся від вікна і сів за стіл, щоб записати її. На столі, як зазвичай о цій порі, зібралася ціла гора листів, записок, наказів, грамот, донесень та інших папірців. Серед усього цього апостольський адміністратор відшукав чистий аркуш паперу, вмочив перо в чорнило й акуратно вивів першу літеру. Саме в цю мить у двері кабінету постукали.

— Та щоб вас... — пробурмотів він собі під ніс, але від лайки стримався. — Хто там?

Двері до кабінету зі скрипом прочинилися, і в отворі з'явилася голова Жерара, одного зі слуг.

— Ваше Преосвященство, до вас відвідувач, — нерішуче пробурмотів він.

— По-перше, зайди до кабінету нормально, а не стирчи там, наче... — Роштальє замовк, знову стримуючись від лайки. Слуга тим часом прослизнув до кабінету й акуратно зачинив за собою двері. — По-друге, я тобі не ворожка з ринку, Жераре.

Слуга нерозуміюче витріщився на апостольського адміністратора. Той насупився ще дужче.

«Навіщо я взагалі тримаю біля себе цього кретина? О, Господи, як складно в наш час знайти нормальних слуг».

— Ім'я? Титул? Сан? Мета візиту?

Слуга зніяковів ще більше й швидко промовив: — Якийсь брат Петро. Домініканець. Дуже просив про зустріч із вами, Ваше Преосвященство.

— Кхм... Домініканець? З якого монастиря і що йому потрібно?

— Не сказав, Ваше Преосвященство, — відповів слуга і зніяковіло опустив погляд у підлогу.

— Не сказав, Жераре? Чи, може, ти, замість того, щоб дізнатися всі подробиці, поспішив відірвати мене від справ через якогось монашка? Як було насправді, хлопче?

— Ваше Преосвященство...

— Досить лепетати, недотепо. Вийди з мого кабінету і не навертайся мені на очі до завтрашнього вечора, інакше накажу тебе відшмагати.

Слуга крутнувся на місці, мов дзиґа, і зібрався вибігти з кабінету якнайшвидше, щоб не накликати на свою голову нових бід.

— А монаху скажи, нехай заходить, хай уже так і буде, — сказав йому в спину Жан де ла Роштальє.

Слуга знову обернувся навколо своєї осі й чомусь безглуздо вклонився в пояс. Після чого незграбно позадкував до виходу.

— Кретин, — Роштальє таки не стримався і вилаявся. Поєднання обірваної думки, нерозторопності слуги та раптового відвідувача сильно зіпсували йому настрій.

Тому домініканця, що увійшов за кілька хвилин, він зміряв найпохмурішим і найважчим поглядом, на який був здатний.

Відвідувач був невисоким, трохи сутулим чоловіком, чию тонзуру вже торкнула сивина. На ньому була традиційна біла домініканська риза і чорний плащ. Але найбільше уваги привертали його очі. Одне з очей нещадно косило, а друге дивилося з надзвичайною твердістю. Це надавало його обличчю дещо божевільного вигляду.

Роштальє подумки хмикнув. У простолюдді косооких людей нерідко вважають слугами диявола. Йому самому, за часів роботи церковним юристом у Парижі, доводилося розбирати випадки, коли їх забивали камінням. Хоч Його Преосвященство і був далекий від подібних забобонів, все ж відвідувач йому не сподобався.

Домініканець, увійшовши до кабінету, шанобливо вклонився, демонструючи гладко виголену тонзуру, після чого повільно підняв погляд на апостольського адміністратора. Кілька секунд вони, не відводячи очей, вивчали один одного. Нарешті монах шанобливо відвів погляд, хоча Роштальє зрозумів, що зробив він це зовсім не через боязкість.

— Ваше Преосвященство, я брат Петро з абатства Сен-П'єр-д'Овіллер, — він заговорив французькою. Голос у нього був сухим і невиразним. — Прошу вибачити мене за пізнє вторгнення.

— Бог простить, брате Петре, — трохи роздратовано відповів Роштальє. — Я так розумію, ви до мене прибули в якійсь справі? Ви тут як приватна особа чи представляєте свій орден?

— Радше друге, Ваше Преосвященство. Я представляю тут Папську Інквізицію.

Роштальє здивовано підняв брову.

— Що ж, сідайте, — він кивнув на стілець перед собою. — Пригощайтеся вином і фруктами.

Монах, що шанобливо стояв у дверях, перетнув кабінет і сів на запропонований стілець, але до глечика не потягнувся.

— Дякую вам, Ваше Преосвященство. Боюся здатися неввічливим, але зараз я дотримуюся суворого посту.

— Розумію і поважаю, — Апостольський адміністратор сам узяв глечик, налив собі келих і зробив великий ковток. — Що ж, у такому разі я вас уважно слухаю.

— Бачте, річ у тім, що я веду розслідування, — почав монах. — Я розшукую небезпечну злочинницю, яка, як я з'ясував, може переховуватися десь у Констанці.

— І це розслідування завело вас сюди? У мою резиденцію? — Роштальє зміряв домініканця підозрілим поглядом.

— У жодному разі, я не маю на меті звинуватити Вас у чомусь незаконному, — монах примирливо підняв руки. — Я лише смиренно прошу посприяти слідству, яке веде Sanctum Officium, — останні два слова він виділив голосом.

— Брате Петре, я не до кінця розумію, чому я, посол Його Величності в Констанці, людина, насмілюся зауважити, вельми заклопотана, повинен, крім іншого, допомагати Інквізиції в її розслідуваннях.

— З вашого дозволу, у мене всього кілька запитань, Ваше Преосвященство.

Роштальє ще раз зміряв домініканця поглядом і подумав, що йому хочеться викинути цього косоокого виродка зі свого будинку просто зараз і більше ніколи про нього не згадувати. Але все ж промовив крізь зціплені зуби: — Ставте.

Монах шанобливо вклонився.

— Я шукаю дівчину на ім'я Кораліна Морель. Це ім'я вам знайоме?

Роштальє, який і так здогадувався, про яку злочинницю може йти мова, подумки вилаявся, але зовні залишився спокійним.

— Можливо. Щодня я чую багато імен, може, і це десь прослизало, — максимально ухильно відповів він.

Домініканець примружив очі, уважно вивчаючи кожну зморшку на обличчі апостольського адміністратора.

— Свідки бачили, як вона, в супроводі іншої небезпечної злочинниці, на ім'я Аделаїда Рішар, заходила до вашого будинку. Вам про це нічого не відомо?

Роштальє відкинувся на спинку стільця і пронизав домініканця дуже недобрим поглядом.

— Мені здається, брате Петре, ви забуваєтеся. Забуваєтеся, де перебуваєте і з ким розмовляєте. І про те, які звинувачення хочете мені пред'явити.

— Ваше Преосвященство, ризикуючи накликати на себе ваш гнів, все ж скажу, що справа серйозна, а розслідування санкціоноване папським легатом. У мене є всі необхідні документи, що підтверджують мої повноваження.

— Не лякай мене папським легатом, монаху, він мій добрий друг. Я гадки не маю, про кого ти говориш. До моєї резиденції щодня приходять найрізноманітніші люди в найрізноманітніших справах. За всіма я встежити не можу. Можливо, деяких із них варто було б гнати втришия, — на цих словах він багатозначно подивився на домініканця.

— Тоді, можливо, хтось із ваших людей…

— Слухай-но сюди, пес господній. Я висловлюся максимально доступно, щоб дійшло навіть до тебе. Дай спокій мені, моєму дому і тим, хто його відвідує. Я не збираюся терпіти твої спроби заплямувати мою репутацію.

— Ваше Пре…

— Якщо ж я побачу тебе поруч зі своїм будинком, то накажу схопити й всипати п'ять батогів по голій дупі, — Роштальє поступово перейшов на крик.

— Ваше Преосвященство, я лише хочу застерегти…

— Це я намагаюся тебе застерегти, монаху. Якщо не хочеш закінчити свої дні десь у богом забутому монастирі у вічному покаянні — стули пельку й забирайся з мого дому.

Домініканець зовсім не виглядав зляканим, проте підвівся і ввічливо вклонився.

«Дзуськи ти доберешся до когось із моїх людей», — подумав Роштальє, проводжаючи його поглядом.

«Ще й як доберуся, Ваше Преосвященство», — подумав домініканець, зачиняючи за собою двері.

____

Це остання. Хто знає, що сталося далі?