I

На губах стояв присмак попелу. Його неможливо було запити вином чи заїсти мʼясом. Він оселився там відтоді, як зникло сонце.

Ніхто не знав, чому це сталось насправді, хоча й кожен мав свою відповідь. Жерці готові були ледь не посохами побитись, доводячи, що саме їхня версія Бога сховала сонце від смертних за людські гріхи. А жерців і версій нині розвелось не менше, ніж бродячих псів. Навіть зараз з їхнім караваном йшов один такий. На привалах він намагався проповідувати, розповідати щось про гнилі тіла і божественні іскри. Але, направду, його латина була настільки жахливою, що мало хто розумів, про що він торочить.

Кастор озирнувся на нього — той йшов десь далеко позаду, біля останнього воза. Він човгав ногами у драних обмотках по багнюці і щось бубонів собі під ніс. Можливо, репетирував чергову проповідь. Цілком можливо, що когось з охоронців каравану дістане цей смердючий дід, і цей хтось дасть йому по зубах. Не виключено, що це буде сам Кастор. Відтоді, як зникло сонце, характер у нього став зовсім кепським.

У возі, поруч з яким йшов Кастор, почався якийсь рух. Це прокинувся Алтаріх, що дрихнув просто на мішках із зерном. Він потягнувся, позіхнув і, піднявши очі до неба, скорчив незадоволену гримасу.

— Погода так і не змінилась, поки я спав. — Він кинув поглядом на Кастора, наче очікував, що той посміється над жартом.

Кастор нагородив гота похмурим поглядом. І звідки в нього знаходились сили для дурнуватих посмішок? Алтаріх сидів так деякий час, звісивши руки з борту, і споглядав, як Кастор йде біля воза.

— Про що думаєш, командире? — нарешті запитав він.

— Думаю, що мені набридли попіл і постійна темрява, — відказав той сухо.

Алтаріх знизав плечима: — Якби ж то була наша єдина проблема.

— Я і не казав, що єдина.

— Бог свідок. Мене от більше турбує те, що ми йдемо до міста, яке дуже скоро буде в облозі. — Він озирнувся у напрямку руху каравану, наче чекав побачити там легіони Велізарія. — Встигнемо проскочити.

Кастор теж знизав плечима: — Якщо не вляпаємось у якусь історію, як завжди.

На ці слова озирнувся Рорі. Старий вояка з обличчям, пошматованим у десятках битв. Погляд у нього був серйозний.

— А що як готи не захочуть випускати нас просто так? Справи у них йдуть паршиво. Що як змусять нас стати на стіни?

— Нас — змусять, старий? Чим же, золотом і сріблом? Вином і блудницями? — Алтаріх залився дзвінким сміхом.

Оптимізм цього хлопця не переставав дивувати Кастора, незважаючи на те, що від часу їхнього знайомства минуло вже два роки. Кастор теж криво посміхнувся.

— Робота є робота, Рорі. Я і сам «змушусь», якщо ціна буде пристойна.

Алтаріх знову відкинувся на мішки із зерном і став мугикати якусь пісеньку. Але Рорі, цей старий іллірієць, якого обдурили на гроші більше наймачів, ніж у Кастора коли-небудь було, не виглядав заспокоєним. Він порівнявся з Кастором і почав крокувати поруч.

— Та мені ж теж байдуже. Готи так готи, стіни так стіни. Аби тільки ось за це заплатили, як домовлено, — пробуркотів він, показуючи собі за спину, на валку з десятків возів, запряжених волами.

Кастор скосив на нього очі — здається, кожна сутичка, у якій Рорі брав участь, залишила на ньому свою відмітину. Погнутий ніс, роздерта губа, огидний, рваний шрам через щоку до підборіддя. Шрами мали би свідчити про звитягу іллірійця, але, на думку Кастора, свідчили про хронічне невезіння. І надзвичайну живучість, звісно.

— Заплатять. — Кастор ляснув його по плечу. — Головний караванник ледь не всирається від страху, варто йому тільки на тебе поглянути. Тебе ошукати він не ризикне.

— Чи буде він так само всиратися, коли ми прийдемо на місце? — старий відповів кислою посмішкою.

— Годі, Рорі. Ніхто не ризикне сваритися з найманцями, навіть чужими, заради якогось дрібʼязку.

— Гей, командире, ти про нашу платню говориш! Не сип сіль на рану! — Алтаріх знову подав голос з-за борту. — А ти, старигань, не ний. Ниєш від самого Дунаю. То у тебе кістки болять, то передчуття погані — набрид.

— Помовч там, щеня. Дорослі розмовляють, — роздратовано кинув Рорі у відповідь.

Замість відповіді з-за борту показалась рука з піднятим безсоромним пальцем. Коли їхній загін налічував майже сорок бійців, ці двоє, здається, навіть не спілкувались. Але тепер, коли доля звела їх удвох, з’ясувалось, що вони створені одне для одного. Інколи їхні суперечки дратували, інколи розважали, але Кастор ні за що в житті не проміняв би їх на тишу.

— Заплатять, як домовлено, — ще раз впевнено сказав Кастор. — Все до останнього фоліса. Це королівське зерно, за королівським наказом. Не стануть вони розмінюватися на те, щоб зекономити декілька монет.

Рорі щось буркнув собі під ніс, але далі сперечатися не став. Просто йшов поруч, втупившись собі під ноги. Так тривало декілька хвилин. Нарешті він знову підняв очі на Кастора.

— Як думаєш, Касторе, довго воно ще буде? — він вказав пальцем у затягнуте чорними хмарами небо.

Він поставив, певно, найпопулярніше питання за останній рік, що в різних варіаціях лунало всюди: від Іберії до Межиріччя, від Скандзи до Сахари. Заради дотримання ритуалу Кастор підняв погляд на небо, наче сподівався побачити там якісь знаки, що допоможуть знайти відповідь. Знайшов очима трохи світлішу пляму, що позначала сонце, і скривився.

— Думаю, завтра точно не закінчиться, — сказав він серйозно. — Краще запитай у того навіженого діда.

Рорі замовк. Насупив брови і знову втупився у свої ноги. Інколи здавалось, що старий взагалі не має почуття гумору.

— Найгірше те, що все стало на смак як сажа, — сказав він, не піднімаючи очей. — Очі сльозяться, а в роті смак — наче зі згаслої ватри поїв.

— Попіл їм, а сльозами запиваю, — протягнув Кастор.

— Це з Біблії.

— Це не з Біблії, це з нашого життя, командире, — подав голос Алтаріх.

Ніхто йому не відповів, далі йшли мовчки.

Свого часу Кастор чимало походив з караванами. У кращі дні, коли загін налічував чотири десятки бійців, а не двох, вони користувались неабиякою популярністю у балканських купців. Не в останню чергу через його походження. Обираючи між немитим, бородатим варваром і так само немитим і бородатим латинянином, наймачі віддавали перевагу саме Кастору і його хлопцям. Вони навіть здобули репутацію тих, на кого можна покластися. Щоправда, розгубили її протягом останніх кількох років.

Словом, Кастор багато знав про те, що таке бути у дорозі. І саме тому він брутально вилаявся, коли почув знайомий звук.

Це був гуркіт, з яким колеса воза зʼїжджають з вимощеної каменем дороги. Віз, що йшов попереду, хитнувся. Обидва колеса зірвались з рівної дороги у багнюку. З шурхотом з нього зʼїхали і полетіли на землю декілька погано закріплених мішків. Заревіли воли, силуючись тягнути віз далі, пролунав дуже неприємний скрип, який ось-ось міг перерости у хруст.

— Тп-р-р-ру! Ста!!! — крикнув Кастор, кидаючись бігти до воза.

— Стій, полудурку! Стояти! — вторив йому Рорі, певно апелюючи до погонича, а не до тварин.

Воли зробили ще одну спробу потягнути віз, але марно. Обидва праві колеса міцно сіли у придорожнє багно. Дуже, дуже паршиво. Ситуація ускладнювалась тим, що внизу був достатньо крутий схил, що вів до підліска. Коли Кастор і Рорі підбігли до воза, мішки, що впали, саме закінчували котитися шкереберть десь внизу.

— Куди ти ведеш, сучий сину?! — з ходу накинувся Рорі на розгубленого погонича.

Той стояв на передку воза, кліпаючи очима, і дивився то вниз, то на Рорі.

— Ду… Дурна тварина повела! — нарешті знайшовся він. — Віл, курвин син, пішов не туди!

— Батько твій пішов не туди, коли йшов трахати твою маму в борделі, придурку! — Рорі вже був поліз до візника з кулаками, але Кастор швидко схопив його за плече.

— Побережи легені, Рор. Зараз йому і так насиплять повну шапку.

Кастор озирнувся на валку возів, що потроху зупинялась слідом за ними. До них поспішали інші охоронці, а погонич зістрибнув на землю і з розпачем дивився на застряглі колеса. Вигляд у нього був нещасний.

— Мішків пʼять полетіло, не менше, — сказав Рорі, дивлячись униз. — Ох і мороки буде…

— Якого біса тут робиться?!

Головний караванник викрикнув це ще здалеку. Він мчав до них на своєму низькому сірому жеребчику. Зупинившись, розлюченим поглядом оглянув присутніх і, зрозумівши, що сталось, теж вилаявся. Він був голомозий, з сивою бородою і більше скидався на філософа, ніж на воїна. Але на поясі мав довгий меч, а на грудях — добротний лускатий обладунок. Звичайно, як і більшість тих, хто йшов з караваном, він був готом з Равенни.

— Заснув?! — запитав він з погрозою, роблячи крок до погонича.

— Дурна тварина сама пішла… — почав було візник, але «філософ» негайно зупинив його дзвінким ляпасом.

— Тут одна дурна тварина! Ти! — гримнув він.

Підходили все нові і нові люди. Потроху почав утворюватись натовп. Десь присвиснув Алтаріх.

— Попрощайся зі своєю платнею! — гучно оголосив караванник. — Вона піде, щоб відбити вартість зіпсованого тобою зерна.

По натовпу прокотився гул голосів. Важко сказати, схвальних чи обурених.

— Ти хоч знаєш, скільки воно нині коштує?!

— Як це?! — спалахнув погонич. — Уся платня?! Уся?! Як же я… У мене ж діти! Сімʼя!

— Класти я хотів на твою сімʼю! Попсував вантаж — платиш за нього. Я це усім казав, коли наймались. Тепер не скаржся!

Погонич збирався щось відповісти, але караванник просто відмахнувся від нього і повернувся до присутніх.

— А ви чого стоїте? Хочете ще одну ніч в дорозі пробути? Треба спуститись, знайти, що просипалось, розвантажувати воза, витягати! Давайте-давайте, не стоїмо!

Натовп моментально порідшав наполовину, всі згадали, що мають нагальні справи деінде. А Кастор, оскільки відступати не мав куди, важко зітхнув і гукнув:

— Алтаріху! Давай вниз, подивись, що там з зерном.

Хлопець кивнув і почав спускатися, ковзаючи і чіпляючись за коріння, що стирчало зі схилу.

Інші, хто не цурався роботи, як-от Рорі, взялися звільняти віз від решти мішків. Кастор взявся жестами і вигуками наводити лад. Караванник стояв поруч, вперши руки у боки, і чи то молився, чи то лаявся собі під ніс. Найпевніше — лаявся.

Робота так-сяк закипіла. Усього возом займалось десь півтора десятка людей. Бодай четверта частина від усіх, хто йшов з караваном.

Кастор стягнув кольчугу, скинув пояс з мечем і приєднався до тих, хто звільняв віз. Перший мішок, який Рорі виштовхав з воза йому на плечі, здався не таким вже і важким. Але десь на четвертому відчуття легкості минуло.

— Я нарахував шість. — Світловолоса голова Алтаріха нарешті зʼявилась з-за краю дороги. — Два порвалися, інші наче цілі.

— Тіні Тартару! — Караванник копнув колесо. — Гей, хто там стоїть і нічого не робить?! Беріть пусті мішки і йдіть пересипати зерно! Усе, що можна, треба врятувати, допоки зовсім не змокло.

— Та як же ж ми їх сюди піднімемо? — обурено вигукнув вусатий гот з червоним обличчям. — Там схил, хрін їх сюди затягнеш.

— То що тепер, хліб кидати? Йдіть і шукайте, як підняти! — роздратовано відказав караванник. — Ось ти і йди! Бери когось і йдіть думайте.

Вусач вказав на погонича.

— А ось він нехай йде і збирає! Його провина!

— Та це воли! — обурено закричав погонич, схилившись під вагою мішка.

— І його з собою беріть, — закивав караванник. — Прослідкуйте там, щоб не відпочивав.

Той, що сперечався, вилаявся від розпачу, махнув своїм, запрошуючи за собою. Проходячи повз погонича, він схопив його за барки і штовхнув у напрямку схилу.

— Халепа, командире, — відзвітував Алтаріх, підходячи і допомагаючи Кастору зняти черговий мішок з воза. — Застрягнемо ще на ніч. Затрахала ця дорога!

— Не ний. Рорі ось не ниє, — єхидно відказав Кастор. Він і сам не був у захваті. Бо, за планом, вже ввечері вони мали бути у Римі.

Алтаріх показово скривив незадоволену пику, але потягнув на себе наступний мішок.

— Бережи Господь його сиве чоло!

— Нехай… — Кастор напружився, щоб випрямитись з ношею на плечах. — …нехай тебе втішить, що ти робиш добру справу. Везеш людям хліб. — Він кинув мішок до купи і додав: — А якщо і це не допоможе, то згадай про те, що вперше за півроку працюємо не за миску каші і «велике дякую».

— Угу, — сказав Алтаріх, згорбившись під вагою. — Добра справа, ще й за гроші. І чого я незадоволений?

Коли віз спорожнів, руки і спини вже почали трохи саднити, а на шиї проступив піт. Рорі, важко дихаючи, сів на край воза. Далі — найгірше. Кастор обійшов віз і встав поруч із караванником. Той пропалював поглядом застрягле колесо.

Віз застряг безнадійно. Колеса під час розвантаження ще сильніше зарилися у землю, і про те, щоб виїхати власним ходом, не було і мови.

— Ну… — нарешті протягнув «філософ». — Нас багато. Може, якось піднімемо.

Кастор присів біля колеса і пальцем перевірив щільність багнюки. Озирнувшись, сказав:

— Дурне діло. З цього боку багато людей не встане, бо схил. А якщо будемо просто тягнути — зламаємо вісь.

— Розумнику. Я не можу кинути воза. У грамоті від короля чітко написано: «сорок возів із зерном». Значить, маю привести сорок.

— Та годі, це взагалі диво, що ми йдемо без втрат. В Римі зрозуміють, що це не прогулянка.

— Не буду я кидати цілий віз просто тому, що вам усім лінь працювати!

Кастор піднявся і повернувся до нього, схрестивши руки на грудях.

— То може, власним прикладом покажеш, як його тягнути?! — він спеціально сказав це гучно, щоб почули інші.

Натовп, що перепочивав біля купи мішків, прислухався. Караванник трохи знітився.

— Треба хоча би спробувати, — сказав він примирливо.

Кастор ще раз кинув погляд на колеса і хмикнув.

— Біс з тобою. Витягнемо. Але тут треба брати розумом, а не силою.

— А? — Караванник здивовано підняв брови.

Кастор не став пояснювати, натомість виглянув з-за воза і звернувся до Рорі, що досі сидів на краю:

— Рор, ти наче мав сокиру? Треба підважити чимось воза, занадто міцно застрягли. Хочу відправити Алтаріха за якимось деревцем.

Іллірієць фиркнув у відповідь.

— Цей лобуряка мені сокиру пролюбить.

— Не вередуй, старий. Давай сокиру, — вклинився у розмову Алтаріх.

— Я тобі зараз не сокиру дам, а сокирою, молодий, — він повернувся до Кастора. — Тобі не сокиру треба, а головою подумати. У нас тут міцні і рівні дошки, а ти хочеш чагарник рубати.

Старий похлопав по борту воза. Кастор же ляпнув себе по стегну, злий на те, що сам не подумав.

— Щоб тебе, Рор! Знімемо борт — і віз стане легше, і буде чим колесо підважити. Казанок у тебе досі варить!

— Бо я, Касторе, в таких сраках бував і таке лайно там нюхав, що ти й уявити не зможеш, — хитро посміхнувся старий.

Кастор повернувся до караванника і виклав свій план. Обличчя того осяяла задоволена посмішка. Він одразу взявся роздавати вказівки. Через деякий час борт зняли, знайшли достатньо міцний камінь, зробили пристойний важіль і розрили ямки біля коліс. Копати холодну і вогку землю довелось руками, бо ні в кого не знайшлося лопати.

— Зараз, піднімаємо хоч трохи, — командував Кастор. — А ви, з дошкою, готуйтесь одразу пропхати її під колесо.

— Ану всі разом! — гаркнув Рорі. — І-і-і… раз!

Віз хитнувся, хтось поруч із Кастором не втримався на ногах і впав у багнюку, ледь не покотившись зі схилу.

— І-і-і… раз!

Скрипнуло дерево, звідусіль лунала лайка. Кастор і сам, вчепившись у воза, ледь втримався на ногах.

— І-і-і… раз!

Нарешті віз піддався і відірвався від землі приблизно на долоню, рівно настільки, щоб дошка пролізла під колесо.

— Штовха-а-а-ай! Зараз! — крикнув караванник. Він стояв нахилившись і, впершись долонями у коліна, стежив за колесом.

Люди обліпили віз, як мурахи краплю меду. Кастор не без подиву побачив поруч напівбожевільного проповідника. Той слаб, але штовхав разом з усіма. Певно, йому теж кортіло скоріше дістатися до Риму. Ще одне зусилля, і колесо заїхало на важіль.

— Піднімай! Навалися!

Знову хтось впав, знову хтось вилаявся. Віз поступово звільнявся з пастки.

— Знаєш, командире… — задихано пропихтів Алтаріх, що штовхав поруч із ним. — А я за цим скучив.

Стіни Риму стало видно ще здалеку. Старі, могутні стіни, побудовані ще за часів, коли у місті правили імператори, а не королі. Вони зовсім не відповідали тому, чим місто було зараз. Місто з ними виглядало, наче хворий на холеру в блискучому обладунку. Біля підніжжя міста стелились ферми, вілли і бідняцькі халупи, більшість яких вже давно закинута. На полях і виноградниках, що тягнулись вздовж, досі лежали залишки мертвого врожаю, які ніхто не збирався прибирати. В одній з вілл, повз які вони проходили, була розвалена стіна. З цього пролому піднімався дим, але не від пожежі — певно, якісь волоцюги розвели багаття всередині. Фламінієва дорога, колись бездоганна, зараз поросла бурʼяном і вкрилась вибоїнами. А жодних подорожніх, яких тут завжди вистачало, видно не було.

Кастор не очікував, що коли він знову побачить цю місцину, йому підступить клубок до горла. Жодного разу за вісім років він не сумував за домом. А зараз, побачивши це все, ледь не розплакався. Навіть у такому жалюгідному стані це місто навіювало безліч спогадів.

— Кастор, якось не виглядає, що вони тут жирують, — сказав Рорі, похмуро розглядаючи пейзаж навколо.

Кастор винагородив його невдоволеним поглядом. Так і хотілось запитати: то що ж робити? Розвертатись і йти назад?

— Принаймні хліб точно буде, — він кивнув на сусідній віз. — Це вже щось.

Рорі промовчав, але усім своїм виглядом показав, що слова його не переконали.

— Гей, ти! Ану забирайся з мішків! Геть здурів? Це зерно, а не лежанка! — Караванник неочікувано з’явився на своєму коні з-за воза. — Не чуєш, що вісь майже хрустить?!

Алтаріх навряд чи чув, але не став сперечатися — просто зістрибнув і розвів руки на знак вибачення. Караванник спопелив його поглядом, але далі сваритись не став. Характер він мав кепський, але після ситуації з застряглим возом помітно потеплішав до їх трійці.

— З вами розрахуються, коли дістанемось фортеці, — кинув він Кастору. — У місті з зерна очей не спускати.

Кастор коротко кивнув, а Алтаріх, дочекавшись, коли караванник віддалиться, скорчив йому в спину гримасу. Рорі подивився на хлопця одним зі своїх численних осудливих поглядів і знову повернувся до Кастора.

— То який у нас план? — запитав він. — У мене є особисті справи, які я хочу залагодити. Ви поки відпочинете і розпитаєте про роботу. Супровід, охорона… будь-що, за що готові добре платити.

— А як будуть пропонувати до них в армію? На стіни? — Рорі знову підняв цю тему.

— Залежить від того, що пропонуватимуть. Я не надто рвуся воювати проти греків, але ми ж туди за роботою йдемо.

— Ти наче казав, що терпіти не можеш того Велізарія.

— Саме тому і не хочу зустрічатись з ним на полі бою. — Кастор рефлекторно поправив спату, що висіла на ремінці через плече. Один з нечисленних призів, що лишився йому після служби на василевса.

— Про що ви тут? — Алтаріх випірнув між ними двома. — Про твого дружка, командире? Кажуть, наче Неаполь він луснув як горішок.

Для наочності він луснув пальцями під самим носом Рорі. Той лише відмахнувся, як від набридливої мухи.

— В сраці я мав таку дружбу, — похмуро відповів Кастор. — Але треба віддати йому належне — коли доходить до війни, йому рівних немає.

— Тим менше мені хочеться стояти на стінах, які він буде штурмувати. — Рорі озирнувся кудись на південь, туди, де за багато миль були грецькі війська.

— Я не хочу робити ставок, — задумливо відповів Кастор. — Але якби мусив, то поставив би… на готів.

— Ну не знаю, командире. Кажуть, він побив усіх, хто вийшов проти нього зі зброєю. В Африці і на Сіцилії.

— Не знаю, як там в Африці, але тут він йде на облогу величезного міста напередодні зими. З їжею у нього точно будуть проблеми. Фураж зараз не збереш, бо всюди почався голод. Може бути так, що він постирчить собі під стінами та й піде.

— А… — закивав Алтаріх. — Слушно. А ми якраз веземо зерно. Значить, в облозі буде що їсти.

— Ось і про це. Але найкраще було би забратись з Риму ще з якимось караваном і не випробовувати удачу. Одним словом — подивимось, що до чого.

— Лізем чорту в дупу, от що я думаю, — скрипнув Рорі.

— Годі тобі, Рор. Принаймні, останній місяць їмо не тільки дубову кору і конину.

— Алтаріху, драти тебе в гузно, домовились же більше не згадувати про коней! — раптово спалахнув іллірієць.

— Вибачай, старий, самому болить. — На диво, зараз гот звучав серйозно.

Кастор і сам волів би не згадувати, як вони у похмурому мовчанні поїдали Жвавого.

— А знаєш, командире, якось це все не схоже на те, що ти розповідав про Рим. — Щоб змінити тему, Алтаріх переключився на те, що вони бачили навколо. — Я розумію, що рік паскудний, але ж не настільки?

Він обвів рукою навколо себе.

Кастор і сам не очікував, що місто, або принаймні його околиці, настільки занепало. Схоже, Теодат виявився куди гіршим королем, ніж його дядько. За часи Теодоріха Рим якщо не процвітав, то принаймні тримався на плаву. Старий король намагався тримати марку. Навіть проводив ігри в Колізеї, попри всі протести церкви. А те, що було навколо, виглядало так, наче місто вже пережило затяжну облогу.

— Бо коли я їхав, тут було краще. На цій дорозі було не проштовхнутись. А більшість цих домів не були закинутими.

— Певно, люди пішли всередину, бо врожай помер. Шукати якоїсь роботи. Памʼятаєте те селище тиждень тому? Самі баби і старики. Усі чоловіки пішли на заробітки, — сказав Рорі. — Можливо, тим, хто годувався від землі, зараз зовсім туго.

— Що я знаю точно: в якій би дупі не було місто, а бордель і шинок працюватимуть завжди, — підсумував Алтаріх.

— Що є — то є, — закивав Рорі. — Згадати хоч той паршивий форт на Дунаї. Коли його обклали ґети, до дівок ходили, ледь встигнувши злізти зі стін.

— Аби там подавали справжнє мʼясо, а не щурів і собак, як усюди.

— Що ти, щеня, розумієш?! Якщо щура правильно приготувати…

— Курки хочу! Свинини! — обірвав Алтаріх.

— Може, й буде тобі і курка, і свинина, — сказав Кастор. — Зараз багато хто забиває тварин на мʼясо, бо немає чим годувати.

— Ох і хрінові ж нас чекають часи… — задумливо протягнув Рорі у відповідь.

Інші охоронці теж жадібно дивились на місто, вже плануючи, як будуть позбуватись своєї платні. Їхній караван затримався у дорозі на тиждень, люди були втомлені, змерзлі і голодні. А все через проклятущу темряву. Навіть удень можна було йти лише декілька годин, допоки сонце остаточно не зникне. Як тільки вечоріло – ставало темно, наче у Тартарі. Не було ні зірок, ні місяця. Ще й холод стояв такий, наче зараз був самісінький розпал зими, а не листопад. Сухий вітер пробирав до кісток, тож доводилось робити постійні привали, щоб назбирати хоч якогось хмизу і деревини для багаття, бо увечері це зробити неможливо. Ще й вантаж у них був такий, що зараз цінувався не менше за золото, — доводилось постійно зберігати пильність і йти в повному спорядженні. Принаймні тим, хто його мав. Але скаржитись було би грішно. Після виснажливого шляху шлях до Риму з Равенни був легкою прогулянкою. Ще й платили, як вже згадувалось, цілком пристойно.

Нарешті перший віз зупинився перед самою брамою, що була прочинена рівно настільки, щоб протиснулась людина.

Варта більше нагадувала жебраків, що сидять під міськими стінами. Якби не короткі списи і круглі щити, нізащо б Кастор не подумав, що це солдати. Побачивши вози, вони спішно піднялись, але підійшов до них тільки один. Йому назустріч виїхав караванник.

— Зерно! Подарунок Теодата жителям Риму. Король памʼятає про своїх підданих! — сказав він пихато, перш ніж вартовий встиг щось запитати. — На нас чекають у форті, бійцю, відчиняйте браму.

Вартовий скривив губи і зробив декілька кроків вздовж першого воза.

— Зерно-о-о… — протягнув він. — Зерно — це добре, але де ж сам король?

Питання, вочевидь, не мало адресата, але Алтаріх, що стояв поруч, швидко знайшовся. Він зробив до солдата крок і, поклавши руку на плече, гучно і по-змовницьки прошепотів:

— Друже, Теодат ховається ось там, у третьому возі, серед мішків. Хоче зробити підданим несподіванку.

Вираз обличчя Алтаріха при цьому був серйозний, як у імператорського бюста.

Вартовий округлив очі і зазирнув Алтаріху за плече. Його обличчя стало полем битви між тупістю і недовірою.

— Та ну? — нарешті видавив він з себе.

Алтаріх, тримаючи вираз обличчя, кивнув.

— Ну ти ж знаєш, який він дивак?

Коли вартовий розгублено кивнув на підтвердження, Кастор не витримав — залився глухим сміхом. До нього приєднались інші охоронці і погоничі, що стояли поруч. Зрозумівши, що його ошукали, та ще й так по-дурному, вартовий ледь не позеленів від злості. Він скинув руку Алтаріха з плеча і по-злому на нього вирячився.

— Може, хочеш в ямі перепочити, жартівник?! — він зробив жест рукою до своїх людей. Ті, підхопивши зброю, пошкандибали до них. — Оглянути вози. Нам тут шпигуни, що ховаються у мішках, ні до чого.

Караванник вкотре прошив Алтаріха злим поглядом.

— Бачу, ви тут нервові, — вклинився Кастор, щоб відволікти увагу від Алтаріха. — Очікуєте гостей?

— Очікуємо, аякже, — вартовий скривився і сплюнув на землю. — Грецьке змійство, кутаси псячі, щоб у них кишки погнили.

Кастор окинув очима найближчі вежі: не було схоже, що хтось займається їхнім укріпленням, та й солдатів було небагато. Але коментувати не став, щоб і самому не зійти за грецького шпигуна. Натомість сказав:

— Чув, що під Неаполем Велізарію прийшлось несолодко…

— А я інше чув! — відрізав гот. — Що він взагалі не мав його взяти. Це все наш король! Я знаю, про що говорю. Якби Теодоріх був живий, греки б сюди не сунулись. А якби сунулись — отримали би по зубах ще на узбережжі.

— Думаєш, і сюди дійде?

— А хто його зупинить?! — вартовий вже відверто зірвався на крик. — Велізарій хитрий змій, він по-розумному воює. А у нас не король, а посміховисько!

Готи з охорони, ті, що служили напряму Теодату, кинули в їхній бік декілька похмурих поглядів, але цим усе і обмежилось. Певно, заперечити їм не було чим. Кастору ж не було чого додати. Він лише знизав плечима і відійшов. Вартові під пильним наглядом караванника вже закінчували оглядати вози. Навіщо шпигуну Велізарія ховатись у мішках, якщо можна зайти до міста пішки, як-от збирались вони, Кастор не знав, але перепитувати не збирався.

— Тут чисто! — крикнув нарешті один з солдатів. — Запускай!

Ворота здригнулись і почали повільно повзти вбік. Їх штовхало одразу троє людей.

— Клянуся цнотою Діви Марії, — прошепотів Рорі втомлено. — Таки дійшли.

Алтаріх стояв поруч і, задерши голову, роздивлявся Фламінієву браму. Навіть зараз вона все ще могла викликати захват. Особливо якщо все, що ти бачив у житті, — дрібні прикордонні містечка на Балканах. Величезна арка, перекрита масивними, окованими бронзою воротами, що стояла між двох монструозного розміру веж. Це була ціла фортеця з внутрішнім двориком і ще одними такими воротами з іншого боку. Колись через неї проходили легіони, що вирушали з війною на північ, та імператори, що повертались звідти з тріумфом. А зараз туди повільно вповзав караван із зерном для конаючого міста.

— Яке ж воно, курва, велике, командире! На біса… на біса ця брама така висока? — нарешті запитав Алтаріх.

— Для слонів, — серйозно відповів Кастор.

II

Сабінія помирала однією з найстрашніших смертей, якою тільки може померти людина. Смертю, якою вона ніколи не очікувала померти. Вона помирала від голоду.

Вже другий день у її роті не було жодної крихти, тільки брудна вода з присмаком сірки з фонтану. Живіт вже навіть не бурчав — він просто тупо нив, щосекунди нагадуючи про потребу в їжі. До цього додавався пекучий холод, що забрався глибоко під шкіру і, здається, оселився там назавжди. Очі боліли від сліз, що вона виплакала за останні дні. Спина теж починала нити — сьогоднішню ніч вона провела, притулившись до холодної стіни закинутого будинку, стискаючи у руці шмат мармуру. Мармур — на випадок, якби хтось підкрався зі злими намірами. Але, схоже, навіть ґвалтівникам і грабіжникам не було до неї діла.

Сьогодні зранку, коли стало хоч щось видно, вона пішла до Базиліки Святого Петра, сподіваючись отримати милостиню. Чи хоча б тарілку супу. Це було принизливо, але іншого виходу не лишалося.

Та навіть це не допомогло. Там її ледь не побили старожили роздач їжі. І байдуже, що свого часу вона пожертвувала на харчі для знедолених чимало грошей. Її випхали у кінець довгої черги, а там обізвали «шльондрою», «ослицею» і, що особливо прикро, — «шахрайкою». І якби вона вчасно не відійшла — цілком імовірно, побили б.

Після того у повному відчаї вона завітала до трьох різних жіночих монастирів, що стояли в межах міста. Ні, їй дуже не хотілось стригтися в черниці, але голод диктував власні плани. Але й там — жодного результату. Усі монастирі — забиті. А біля них — такі ж самі черги з прохачів. У відчаї, вже непритомніючи від голоду, вона добріла до Форуму і всілася серед ряду інших жебраків, просто на землю, хоч та й обпікала холодом. Вона ще щільніше закуталась у плащ — єдину річ, що їй дозволили забрати з дому, — і розмірковувала.

Розмірковувала про те, що навіть якби наважитись піти до борделю, то навряд чи там були б місця. А крім того — вона уяви не має, де у Римі шукати борделі.

І, звичайно, дитина. Ця триклята дитина, що сиділа у неї під серцем. Ця дитина привела її сюди, на цей холодний камінь.

Сабінія прийшла з каяттям до матері лише тоді, коли живіт стало вже неможливо приховувати. Це було жахливим рішенням. Увесь останній тиждень був каскадом жахливих рішень, кожне з яких робило тільки гірше. Мати до її благань не дослухалась. Ця жінка занадто сильно боялася свого чоловіка, тож розповіла йому усе. Батько прийшов у таку несамовиту лють, що у нього ледь не зупинилось серце. Він кричав, бризкав слиною, колотив кулаками по столу і, зрештою, той стіл перекинув.

Усе, що залишалось Сабінії, — забитися у найдальший куток і молити про прощення у сподіванні, що батьківські почуття виявляться сильнішими за розчарування від втраченої нагоди. Не виявились. Занадто сильно він хотів вдертися до вищого суспільства. Дарма, що це суспільство вже давно було жалюгідною імітацією, театром для шляхетних старців. Так казали усі — але він не слухав. Йому дуже хотілось вписати своє імʼя в історію шляхетних римських родів. Зробити так, щоб його донька звалась не Сабінія Нелія Корвус, а Сабінія Нелія Пупілія. Щоб його запрошували до високих домів, щоб запропонували сенаторську тогу, щоб навіть готські вожді говорили до нього з повагою. Її батько вже був багатою людиною, а в останній рік збагатився ще дужче — його пекарні були прибутковішими за будь-яку срібну шахту. І все ж він вважав, що йому не вистачає імені. Статусу, який воно дає. Він мріяв бути римлянином з великої літери.

І усі ці мрії розлетілись на черепки, коли Сабінія виявилась вагітною біс знає від кого. Від раба, від грецького раба, що вчив її шляхетних манер для того, щоб вона не вдарила лицем у бруд перед Пупіліями. Втікач з Платонівської академії, молодий філософ на ймення Нікос, що сам продав себе у рабство за борги. Батько купив його за скажені гроші, бо так робили справжні римляни у давнину. Сабінія не вірила, що батько заподіє йому хоч щось, тому під тиском видала імʼя. Це було жахливим рішенням. Нікоса забили батогом насмерть того ж вечора.

Наступним жахливим рішенням було не втікати з дому негайно, тієї ж ночі. Зібрати речі, накрасти грошей, коштовностей — і тікати. Її навіть не замкнули на ключ. Але ж це нижче її гідності, це гріх! Батько не зможе гніватися вічно. А може, з часом, полюбить і онука. Зрештою, вона дійсно завинила перед родиною. Так вона тоді думала.

Втім, за ці думки вона могла себе пробачити: то була зовсім інша людина, що не мала до нинішньої Сабінії жодного стосунку. Скромна, чемна і сита. Сьогоднішня Сабінія без роздумів вкрала б, якби мала сили чи хист.

Тому й сталось так, що вона залишилась на вулиці, маючи тільки плащ і ненароджену дитину. Перший день вона просиділа під брамою маєтку, сподіваючись, що батько змінить гнів на милість. Чемно чекала, поки хтось винесе їй щось поїсти. Благала слуг, що виходили з дому, переказати батькові її щирі вибачення. Але ті удавали, що не чують. Звісно, за наказом батька. А мати… мати так і не зʼявилась. Чи то їй заборонили, чи то вона сама боялася стати перед донькою.

Сабінія зрозуміла, що ця варта під брамою нічого не дасть, коли батько, повертаючись додому, проходячи повз, плюнув на неї і наказав забиратися. Вона послухалась.

Вже вночі вона намагалась потайки пробратись додому. Холод і голод змусили її піти проти батьківської волі. Немов грабіжник, вона перебралась через паркан, щоб прокрастися на кухню. Але там її перехопили слуги. І як вона не просила, як не благала — вони не погодились допомогти. Батько добре знався на тому, як виховувати челядь.

Тоді Сабінія зрозуміла: якщо її пробачать, то не одразу. А значить, треба зникнути з батькових очей, щоб не нагадувати йому зайвий раз про своє існування. Може, через місяць чи два він заспокоїться. Ха, місяць чи два — свята наївність! Вона не протрималась і трьох днів. Коли зовсім впала у відчай — пішла до Албініїв, старих друзів сімʼї, її хресних. Сабінія розуміла, що зганьбиться назавжди, але пішла. Цю ціну вона вже готова була заплатити. Якби ж ціна була достатньою! Там її навіть на поріг не пустили. Її хресна матір, ховаючи очі і ніяковіючи, простягнула їй три срібних монети, пів хлібини і попросила більше не приходити, поки її не пробачать. У їхніх очах вона вже була не похресницею, а проклятою батьком донькою, вигнанкою. І вона знову пішла, не знаючи, що буде далі.

А далі буде смерть. Жахлива і жорстока смерть від голоду. Певно, саме така, яку батько для неї і бажав. Принаймні в цьому вона виправдає його очікування.

Вона почула, як жебраки, що сиділи поруч, заворушились. Відірвала погляд від землі, щоб зрозуміти, у чому річ. Форумом прямував хтось важливий. Якийсь поважний старець у синій вовняній туніці і в підбитому лисячим хутром плащі. З сивиною у волоссі, гордовитим профілем і губами, що застигли у виразі легкої огиди. Купець чи великий чиновник, як мінімум. А може, й сенатор. Біля нього — двоє бородатих охоронців, обидва при довгих мечах і в кольчугах.

Як тільки він підійшов ближче — до нього простяглися численні руки, і кожен почав благати на свій лад. — Шляхетний пане! — Милостивий господарю! — Сонцесяйний володарю!

Усі змагались у помпезності епітетів, намагаючись зачепити увагу багатія. Від часу, що вона просиділа тут, Сабінії нічого не перепало, навіть обрізка від мідяка, але вона все одно простягнула руку разом з усіма.

— Пане… — її голос звучав слабко і сухо. Їй дуже не хотілось вкотре говорити це вголос. — Подайте покинутій і вагітній! Подайте! — Подайте, володарю, смертельно хворому! — Подайте в імʼя Бога! — Подайте! Подайте! Колись я бився за це місто! — Вельможний пане, проявіть милосердя! Я мушу годувати сімʼю!

Треба визнати, на тлі інших — прокажених, безногих, беззубих — вона виглядала недостатньо жалюгідно, щоб викликати жаль. Плащ, хоч і став схожим на ганчірку, але він принаймні був. Живіт з дитиною ще не був настільки великим, щоб впадати в очі здалеку. А заплаканим обличчям на Форумі мало кого здивуєш. І все ж чомусь саме з нею цей чоловік зустрівся байдужим поглядом. На його губах промайнула вивірено-тепла посмішка. Ввічливість вимагала від нього зробити якусь подачку.

Він потягнувся до капшука на поясі і видобув звідти монету. Монету. Якою б не була ця монета — це щось їстівне, щось, чим можна заповнити цю пекельну діру, яка у неї тепер замість шлунку. За лічені секунди її живіт занив з новою силою, а рот наповнився слиною. Монета по кривій траєкторії полетіла в її бік. В цей момент Сабінія відчувала себе імператрицею, королевою, найщасливішою людиною на світі. Монета зі дзвоном вдарила по бруківці і, підстрибнувши пару разів, впала просто біля її ніг.

Срібна! Срібна! Срібна! Це не просто окраєць хлібини, це повноцінний обід! А може, й щось про запас. Це новий рівень життя! О, з цією монетою… з цією монетою все стане інакше!

Могло б стати. Тому що, допоки вона мріяла про нове, срібне життя, монету накрила брудна, вкрита струпами рука. Як тільки вона зрозуміла, що сталося, в грудях спалахнув пекельний вогонь ненависті. Вона зустрілась очима з крадієм. Жебрак мав огидну рідку бороду, що стирчала жмутами, наче клоччя, і не менш рідке довге волосся. Він вискалився до неї жовтою посмішкою, у якій не вистачало центральних зубів. Його майже жовті, як у пса, очі випромінювали… зверхність?

Навіть це опудало вважало себе кращим за неї. Розумнішим. Гідним її монети. Срібної монети, що мала подарувати нове життя.

— Ні-і-і-і! — вона не закричала — запищала на дуже високій ноті. — Мо-о-о-о-о-є-є-є-є-є!!!

Не до кінця усвідомлюючи свої дії, дівчина кинулась просто на нього. Роздряпати, роздерти, задушити, вгризтись зубами в обличчя. Усунути цю несправедливість за будь-яку ціну!

Спершу їй навіть вдавалось. Вона вчепилась йому за плече однією рукою, а другою спробувала дістатись до очей. Загасити ці псячі очі, видряпати їх — от чого їй хотілось. І звідки тільки у виснаженому тілі взялися сили. Злодій хитнувся, ледь не завалившись на спину. Він точно не очікував такого напору від худорлявої дівчини. Але не завалився.

Його удар кулаком у вухо був блискавичним і точним. Він відгукнувся у голові дзвоном, наче разом вдарили усі дзвіниці Риму. В очах потемніло. Ноги самі собою зробили крок убік, а земля потягнула її до себе.

Десь здалеку, певно, з іншого кінця міста чи з неба, пролунав гугнявий голос: — Куди лізеш, чуму тобі в сраку?! То моє!

Не одразу зрозумівши, що сталось, Сабінія струснула головою і почала розгублено роззиратись на всі боки. Світ ходив ходуном, усе кружляло і хиталось. Вона спробувала зрозуміти, де цей чоловік, що її обікрав. Але його не було видно. Інші голодранці досі сиділи тут, не сильно звертаючи на неї уваги. Хто знає, чи не пролежала вона декілька годин, перш ніж підвести голову. По сонцю, звичайно, не скажеш.

Вона спробувала піднятись, не особливо розуміючи, навіщо це робить. Руки, що й так ніколи не були сильними, спробували відштовхнутися від землі. Дзвін у голові не минув, а навіть посилився. До горла підступила нудота.

Думок не було, крім хіба однієї: Якщо і вставати, то тільки для того, щоб втопитися. Це краще, ніж ось так. Але підвестись їй не вдалось. Живіт видав страшний спазм, і її почало нудити. Кров’ю, звичайно, бо звідки в її шлунку взятись чомусь іще.

— Ну? Підводься! — Марцел навіть не усвідомив, що каже це вголос, настільки захопився видовищем. Він сидів на побитих сходах закинутого храму Сатурна, уперши лікті в коліна, і гриз яблуко. Йому дуже кортіло дізнатись, чи ця дівчина зробить ще одну спробу. На секунду він подумав: чи не затягнув він із втручанням? Але одразу цю думку відкинув.

Якщо затягнув — значить, така у дівчини доля. Значить, так вона й подохне, і він за нею не сумуватиме. Сильніше він переживав, щоб не втрутився хтось інший. Але, оглянувши Форум, він заспокоївся щодо цього. Як завжди, тут усім було байдуже. Міняйли скуповували монети за безцінь, торговці зерном продавали товар втридорога. Якийсь моторний ділок продавав зуби Святого Луки. Поштучно, але за хорошу ціну був готовий віддати весь набір. Готські солдати силоміць тягнули на допит свіжоспійманого грецького шпигуна. Вже третього за той час, що Марцел тут сидів. Група ченців, стоячи на колінах перед собором Косми й Даміана, молилась за порятунок світу. Але насамперед — за порятунок власних душ, звичайно.

Форум сильно змінився за останні декілька років. Старі автори писали, що колись це місце було серцем Риму, ядром римського світопорядку. Марцел тих часів, звичайно, не застав. Але навіть років пʼятнадцять тому, за часів Теодоріха, тут було куди веселіше. Базиліки Юлія та Емілія були заповнені купцями з різних куточків світу. Коли сенатори заходили до Курії — їхні носи були гордо підняті до неба, а не як зараз — понуро опущені до землі. А повії виглядали як лісові німфи, не як старезні баби на похороні.

«Схоже, світ і дійсно летить до пекла. Цікаво, чи буду я там простим грішником, чи може зійду за свого?» — ліниво подумав він, жуючи яблуко і знову роздивляючись жебрачку, що лежала внизу.

«Жебрачкою» він її називав доволі умовно, бо не знав імені. Насправді він одразу зрозумів, що жебрачкою вона не є. З самого ранку він запримітив її біля базиліки Святого Петра, де мав справи з єпископським писарем. Там, у лютому натовпі, його око одразу зачепилось за неї. Висока, худорлява дівчина з довгим волоссям вугільного кольору. Брудна, заплакана і, схоже, вагітна. Але загалом — приваблива. Ще юна, років, може, сімнадцяти. Вона стояла осторонь від вируючої людської маси, наче чекала, що хтось поступиться їй місцем.

Керований цікавістю, яку він називав інтуїцією, Марцел прослідкував за нею трохи. Коли вона спробувала втиснутись у натовп — її, очікувано, випхали й покрили відбірною лайкою. У відповідь вона лише заплакала, впавши на коліна і заламуючи руки. Не те, що робить досвідчений волоцюга. Потім вона безцільно тинялась містом, тикалась до різних монастирів, але всюди їй були не раді, всюди проганяли. Марцел не розумів, звідки вона така взялась — у дорогому, але брудному одязі, без жодного розуміння, як поводитись на вулиці. Він думав: можливо, наступним кроком вона піде проситись служницею. Можливо, готи у форті охоче забрали б симпатичну дівчину, щоб мила підлоги і гріла ліжко. Саме там Марцел і збирався її перехопити. Але ні, вона пішла на Форум, де знайшла місце між злидарів, що сиділи біля фонтану. І ось тепер — це. Удар, що мусив би зламати її остаточно.

Марцел облизав губи і навіть подався вперед від цікавості. Дівчину почало нудити, а її тілом пробігла судома. Не дотягне вона до завтрашнього ранку, тут і гадати не треба. Звичайно, якщо він не втрутиться. Але для цього він мав переконатись, що інтуїція його не підвела. Він пожбурив недогризок униз зі сходів і дістав з торбинки грушу.

Сабінія не знала, скільки вона пролежала так, у калюжі з власного блювотиння й сліз. Вона більше не намагалась встати, вона не намагалась поворушитись, просто лежала і дивилась у сіре небо. Можливо, вона вже померла. Зрештою, вона не знала, як це — помирати.

Раптово їй дуже захотілось побачити сонце. Хоча б один промінчик, що прорвався б через цю пелену. Одними губами вона почала шепотіти молитву до Божої Матері у сподіванні на диво. На маленьке диво, на те, що темрява розступиться хоча б на секунду. Перед смертю вона хотіла отримати хоча б не надію, а нагадування. Нагадування про те, що колись усе було інакше. Що Бог усе ще там, на небі, хоч і забув про неї.

Дива, очікувано, не сталось. Небеса не розверзлися, з них не спустився янгол Господній для того, щоб пояснити, за що вона отримала ці страждання. Точніше, випробовування. Священик у церкві казав, що Бог не посилає страждання, він посилає випробовування. Чомусь саме ця думка стала імпульсом.

Сабінія підняла голову. Важко, наче відривала камʼяну брилу від землі, але підняла. Ось так вона не помре, під ногами у людей, у власному блювотинні. Можливо, надії у неї вже не лишилось, але трохи гідності ще було. Вона мусить бодай добрести до Тибру і впасти у воду. А ще краще — до брами батьківського дому. Так, саме там вона має сконати. Нехай батько переступить через неї, йдучи до своєї бісової пекарні!

І тоді вона побачила його. Жовтоокий крадій монети прямував через Форум, тримаючи в руках батон хліба. Її хліба. Її по праву. Сабінія вирішила, що смерть відкладається.

Цього разу її вів не голод. Не він знову вдихнув силу у мʼязи, не він підняв її і знову кинув у бій за власне життя. Це була чиста, крижана лють.

Незважаючи на біль і запаморочення, вона підвелась і роззирнулась навколо себе. Поруч лежав уламок камʼяної стіни, розміром з долоню, із трохи загостреним кінцем. Саме те, що їй зараз потрібно. Жовтоокий навіть не дивився на неї. Це добре. Підхопивши камінь, Сабінія, важко переставляючи ноги, пішла до нього.

Чим ближче — тим більше впевненості у кожному кроці. Ось воно — диво. Тіло вперто не бажало здаватися. Треба вбити його одним точним ударом у скроню, щоб не вовтузитися довго. Форум повний солдатів і варти, її можуть схопити, зупинити. Тож потрібно бити насмерть або так, щоб він втратив свідомість. А потім встигнути зʼїсти стільки хліба, скільки вдасться. Запхати до рота, ковтати, не пережовуючи, і знову кусати.

Крок. Ще крок. Крадій йшов боком до неї, розглядаючи лотки з їжею. Думає, де спустити решту грошей. Покидьок. Ще трохи. Рука до болю стиснула камінь. Вона вже у нього за спиною. Жовтоокий зупинився біля лотка, де розливають брагу. Добре, дуже добре.

Рука Сабінії описала широку, горизонтальну дугу. Удар!

…Удар не стався. Хтось перехопив її руку за мить до того, як камінь мав розколоти паршивцю череп.

— Пусти-и-и! — скрикнула вона, навіть не намагаючись зʼясувати, хто її зупинив. Смикнула руку ще раз, але вирвати не змогла.

Жовтоокий злодій озирнувся і зустрівся з нею поглядом. Впізнавши, вишкірився, але, побачивши камінь, відступив убік, піднімаючи руки перед собою.

— Все ніяк не заспокоїшся, курка драна? — прогугнявив він, але не надто впевнено. Щось у її погляді його все ж бентежило. — Чого тобі?!

Сабінія не відповіла. Замість цього вона повернулась до руки, що її тримала, і вчепилась зубами у пальці на своєму запʼястку. Хтось, не важливий зараз, скрикнув від болю позаду неї.

Хліб. Перший план провалився, значить, треба імпровізувати. Вона жбурнула камінь просто в обличчя жебракові і вчепилась обома руками у батон, який той тримав у правій руці. Є. Батон тепер у неї в руках. Залишилось тільки втекти. Не розмірковуючи, вона кинулась навтьоки, маневруючи між людей.

— Та я тебе, курво!!! Я з тебе життя вийму!!! — пролунало за спиною.

Ось чому його треба було вбити. Бо він не дасть їй спокою. Голова Сабінії ставала все важчою, а світ навколо — розмитішим. Ноги рухались важко, наче уві сні. І все ж таки вона бігла. Бігла, бо тепер мала заради чого. Заради батона, який стискала у руках.

Уважно оглядаючи місце укусу, на якому лишились бордові сліди, він посміхався. Дівчинка хоче жити, та ще й як. Її кривдник тільки зараз отямився й перейшов від крику до дії — кинувся у погоню. Марцел похапцем підставив йому підніжку. Доволі вдало, бо волоцюга навіть не встиг виставити руки — полетів носом просто у бруківку. Для вірності Марцел ще й копнув його по ребрах, запобігаючи спробі піднятися. Свою роль у цій історії цей жебрак вже відіграв.

А от «жебрачка» втікала, спотикаючись, врізаючись у перехожих і гризучи на ходу завойовану нею хлібину. Марцел не те щоб рвонув за нею, просто пішов слідом. Навряд чи вона здатна довго підтримувати темп у такому стані. Та й бігати він не любив.

На ходу він перевірив, чи легко виходить ніж із піхв на поясі. Боятися він її не боявся, але зі щуром, загнаним у кут, завжди треба бути напоготові. Рука продовжувала саднити, нагадуючи про цю прописну істину.

Слідом за нею він покинув Форум і пішов у напрямку Ринку Траяна. Її спина досі майоріла попереду. Очікувано, «жебрачка» швидко видихлась. Вона не дійшла до Ринку — пірнула в одвірок якогось закинутого будинку. Марцел вирішив не псувати їй свято. Обережно притулився плечем до стіни біля входу і дав їй час насолодитись своїм трофеєм.

Сабінія добре зналася на хлібі. В дитинстві, коли батько мав лише одну пекарню і сам часто стояв біля печі, вона працювала з хлібом зранку до ночі. Окрім звичайного хліба, що продавався у лавці, він пік хліб для столів найзаможніших людей Риму. Ретельно просіяне борошно, особлива закваска за сімейним рецептом, навіть трохи коровʼячого молока, щоб хліб був оксамитовим на дотик і солодким на смак. Білий, як сніг, знизу і з хрусткою скоринкою зверху. Цей хліб був витвором пекарського мистецтва, а не просто їжею. Якщо змастити його медом або маслом, то ним би не знехтував і василевс.

Але навіть він не йшов у жодне порівняння з тим, що зараз жувала Сабінія. Він був саме таким, як треба, — його можна розгризти і проковтнути. А висівки, що хрустіли на зубах, смакували не гірше за марципан.

Вона видавала низькі, утробні звуки роздратування, коли не могла достатньо швидко розжувати і проковтнути те, що відкусила, бо шлунок вимагав робити це ще швидше. Цей хліб був найсмачнішим, що вона коли-небудь їла, тож приділяла йому всю можливу увагу. І тому занадто пізно зрозуміла, що вона тут не одна.

У її руці ще залишався окраєць, який вона вирішила притримати на майбутнє. Вона швидко сховала його за спину. Чоловік стояв у дверях, не заходячи всередину. Вона не могла розібрати його рис обличчя — він виглядав як темний силует.

— І хіба брешуть, коли кажуть, що голод — найкращий кухар? — повільно промовив він. Голос у нього був мʼякий і добре поставлений.

— Це мій хліб, — тихо, але рішуче проговорила Сабінія. Вона мружила очі, намагаючись розгледіти обличчя незнайомця.

— Жодних заперечень щодо цього. Ти це довела… цілком переконливо, — незрозуміло було, чи він сміється з неї, чи навпаки схвалює. Імовірно, усе водночас.

Значить, він бачив. Певно, це він схопив її за руку там, на Форумі. Їй захотілось запитати, що з тим жовтооким, але раптово зрозуміла, що їй байдуже.

— Я вмирала з голоду, — натомість сказала вона з ворожістю. — А він мене обікрав.

Почувалась вона не дуже. Біль у животі й не думав минати, а голова тріщала. Ще й втома після несамовитих зусиль навалилась на плечі з новою силою.

— Мене не хвилює доля того волоцюги. Я тут не через нього, а через тебе. Я приніс тобі новину.

— Що… Батько? — її очі спалахнули. Невже він пробачив? Це, певно, хтось з його людей. На мить вона була готова підскочити на ноги й негайно бігти додому. Але не зробила цього. Її віра у дива загинула декілька хвилин тому.

— Ні, я не твій батько, якщо ти про це. Але хліб, що ти зʼїла, тебе не врятує. Якщо негайно не відвести тебе у тепло, не нагодувати курячим бульйоном і не дати виспатись як слід — найімовірніше, сьогодні вночі у тебе станеться викидень. І навряд чи ти переживеш свою дитину хоч на пару годин, — голос незнайомця все ще звучав м’яко, але тепер — з легким натяком на знущання.

— А ви… — недовірливо запитала вона.

— А я саме це і пропоную. Ким би я не був і які б не мав мотиви — не думаю, що тобі є що втрачати. Тож моє питання просте — «так» або «ні»?

Сабінія відповіла не одразу.

— Не знаю, хто вам потрібен… — вона почала важко підводитись. З кряхтінням, спираючись на стіну. — Рабиня, дружина чи боєць на арену… але якщо дасте те, що пропонуєте, я буду хоч усіма трьома одразу.

— Нічого з переліченого, люба. Але про це — не місце і не час.

III

Важко було уявити, що цей рік зробив чиєсь життя кращим. В усіх землях, з яких приходили звістки було одне й те саме — смерть, голод, холод і хвороби. Мандруючи з придунайських пусток до Риму Кастор бачив це на власні очі, ба більше - сам голодав, мерзнув і хворів. Але Рим, як би там не було, завжди жив по-своєму.

Факельник, що йшов перед ним, взяв з нього ціну раз в пʼять вище, ніж Кастор очікував. Темрява тепер наступала раптово і трималась до пізнього ранку. Не дивно, що торговці світлом задрали ціни. Але треба віддати належне, у темряві хлопець орієнтувався не гірше за кажана. Навіть попри те, що Кастор прожив на цих вулицях більшу частину життя, він уяви не мав де вони зараз. За межами острівця світла не було відео навіть обрисів будинків. Лиш деінде промайне свічка чи лампадка у вікні. І одразу ж зникне у темряві.

А факельник йшов так, наче зараз був білий день.

Кастор вже пошкодував, що пішов вночі. Його поява і так неочікувана, а ще й серед ночі, може виглядати… вороже. Треба було лишитись з Рорі і Алтаріхом — теж насолодитись перевагами цивілізації, але цікавість переважила. Вісім років він думав, що прекрасно обходиться без дому, а варто було опинитись у Римі — не міг думати ні про що інше.

— Здається це тут, пане. — раптово сказав він. Лише вгледівшись Кастор зрозумів, що вони стоять біля брами. Добре знайомої йому брами. — З вас ще два фоліса.

Кастор не став торгуватись, просто поклав монети хлопцю в долоню.

— Багато робиш за ніч? — запитав він з щирою цікавістю.

— Не скаржусь, пане. — він прийняв його цікавість за недобрий знак і ніби випадково поклав руку на довгий ніж на поясі.

— Не нервуй, юначе. — Кастор здійняв руку у жесті примирення. — Просто хотів за тебе порадіти. Зачекай хвилину, треба переконатись, що тут досі те, що я шукаю.

Він декілька разів гучно вдарив у ворота.

— Агов! Слуги! Кастор Тиберій Скавр прибув додому! Є там хтось у будинку?!

Десь у сусідському дворі залаяв собака. Йому відгукнулись десятки невидимих собак по усій вулиці. За брамою не було видно, чи є від стуку і криків якийсь ефект. Для певності, він вдарив по брамі ще декілька разів. Факельник нервово роззирнувся навкруги. Хто знає, хто там ще ховається у темряві?

— Хто там кричить під дверима. — нарешті пролунав чоловічий голос з двору.

— Кастор Скавр, син Марка Скавра!

— Марк Скавр мертвий, як і його син. — прозвучало після паузи.

— Матіас , це ти там?! — голос Кастора трохи здригнувся, коли він впізнав голос старого фракійця. — Якого біса ти мене вже поховав?!

— Пане Кастор? — почувся звук важкого замову, а за ним ворота відчинились рівно настільки, що розгледіти співрозмовника. У — Очам не вірю! Це дійсно ви, пане? У його голосі була підозра. Певно, темрява могла легко змусити повірити у привидів.

— Це дійсно я, Матіас. І, зізнаюсь, радий тебе бачити! — Кастор не намагався зайти всередину, даючи слузі роздивитись себе як слід. Впізнати, його навряд було просто. Він зовсім не був схожим на безбородого молодика, що поїхав з цього дому вісім років тому. Він розумів, що більше схожий на бандита, ніж на патріція. Але голос мусив би впізнати. — Роздивись уважно, фракійцю. Але приймай рішення швидше, бо я тут дійсно змерз як той небіжчик. Слуга вічинив ворота трохи ширше, щоб просунути руку з лампадою у проєм і освітити касторове обличчя. — Дійсно ви… — чи спантеличено повторив фракійцю, але цього разу вже ствердно.

— Якщо ти намилувався, Матіас, я б залюбки зайшов усередину і погрівся біля вогню. Бо моя радість від зустрічі з тобою починає випровуватись. Фракієць, нарешті, отямився і почав відчиняти ворота. Ті захитались і пронизливо заскрипіли. Схоже, їх давно не змащували. — Можеш йти. — Кастор коротко кивнув факельнику і ступив на двір. У темряві важко було сказати, що тут змінилось. Він припускав, що багато чого. Наприклад, Орт, не кинувся йому назустріч з радісним гавкітом, від чого серце неприємно скрипнуло. — Пане, звісток від вас не було вже чотири роки. — сказав Маттіас опускаючи важкий засув на брамі і повертаючись до нього. — Останнє, що ми чули, що ви відправились кудись до Дунаю. Кажуть, місця там дикі і неспокійні. — Запевняю тебе, Матіас, не брешуть. Дикі і неспокійні. — Тож припустили, що ви… — Логічний висновок. Але, як бачиш, помилковий. — І слава Богу, пане! Цьому дому не вистачало господаря усі ці роки… При всій повазі до вашої тітки. Кастор не став його розчаровувати і казати, що прибув не для того, щоб прийняти батьківську спадщину. Зараз, коли Велізарій за місяць-два буде під стінами, йому зовсім не хотілося гратись у римського патриція. Він зупинився посеред темного двору. — Матіас? — Пане? — Де Орт? Старий фракієць опустив лампадку і зазирнув йому в очі. Кастор побачив, що змошки на його обличчі стали глбшими. — Помер цієї весни. Холод… — він не договорив. — Він був вже немолодим. Кастор стримано кивнув. Повітря навколо наче стало ще більш крижаним. — Ходімо у дім. То зараз тут господорює Клементина? — Так, пане. Вона була наступною у черзі після вас, коли… — він затнувся. — Коли батько помер, а мене визнали мертвим. Я зрозумів. То як вона справляється? — Краще, ніж можна було подумати, пане. — сказав грек, відкриваючи йому двері до будинку.

Єдиним джерелом світла в атріумі була велика жаровня. Її неспокійне, димне полум'я кидало вигадливі, живі тіні на стіни. На старих мозаїках, виконаних ще за часів старого Риму. Праворуч багатоголова гідра корчилася в агонії під ударами Геркулеса. Ліворуч Улісс відчайдушно боровся зі Скіллою та Харібдою, що клацали пащами, намагаючись дотягнутись до його корабля. Зараз, через гру світла і тіні монстри ніби ворушилися у темряві.

Кастор пригадав, як малим боявся цих стін до смерті. Йому здавалося, що він і є той самий Улісс, який має обрати між двома небезпеками. Тоді він просто заплющував очі й пробігав атріум якомога швидше. Він мимоволі посміхнувся. Такі подробиці, здавалось, вже давно були забуті, але зараз неочікувано випірнули з пам’яті. Цього разу він пройшов повз Геркулеса, навіть провів пальцями по холодній холодній поверхні мозайки. На пучках залишились брудні сліди — через смог від жаровні і попіл у повітрі, стіни вкрились шаром бруду. — Певно, ваша тітка зараз у великих ,покоях в кінці західного крила.. — сказав Матіас, підпалюючи другу лампадку від жаровні і простягаючи Кастору. — Я попереджу про ваше прибуття. — Немає потреби. Не треба псувати сюрприз. — він прийняв світильник і озирнувся у темряву будинку.
Матіас незадоволено скривився, але заперечувати не став. Він всівся біля жаровні і підняв з підлоги в’язання, яким певно коротав час, приглядаючи за двором. — Як скажете, пане. У будинку є ще декілька слуг, але вони, певно, усі на кухні. Але якби ви когось зустріли — доведеться пояснювати, що ви не грабіжник, а господар. — Бачу, манер ти так і не навчився, фракійцю. — хмикнув Кастор. — Ти теж виглядаєш лайняно, якщо хочеш знати. Той лише кивнув, ховаючи посмішку. Кастор попрямував вглиб будинку галереєю західного крила. Більшість кімнат які він проходив, схоже, давно не використовувались. Їх двері були перетягнуті полотном, так щоб не пропускати протягів. Стояв запах сирості і промерзлого каменю. Але чим ближче він підходив до покоїв тітки, тим більше його перебивав інший, виразний аромат. Це була суміш трав, ладану, часнику, спорченого м’яса, заморських пахощів і безлічі інших, невідомих, субстанцій. Кастор пригадав, що цей запах зажди супроводжував Клементину, а в її у нього завжди паморочилась голова. Ще один спогад, який він вважав давно забутим. Згадалась темна кімната, у якій він лежав трясучись від лихоманки. Її він отримав після того, як спробував тренуватись з голим торсом, як це робили батьківські найманці. Кастору тоді було вісім, а надворі стояв січень. Тітка Клементина палила якісь гіркі трави, від яких він ледь не викашляв легені, а потім поїла настоянкою, від якої його постійно нудило. Він не пам’ятав, чи це допомогло, але судячи з того, що він зараз тут стояв — не вбило. Він відсунув важку, трохи сиру ковдру, що висіла перед дверима і постукав. Через двірну щилину пробивалося світло, тож певно вона ще не спала. — Заходь. — долинуло з-за дверей. — Не заперто. Він штовхнув дверцята і опинився у зовсім іншому світі. В обличчя одразу дмухнуло теплим повітрям від трьох жаровен. Запах став куди сильнішим, у голові почало паморочитись, а очі стали сльозитись. У напівтемряві він побачив, що кімната змінилась до невпізнаваності. Сюди переїхала велика дубова шафа для книг з батьківського кабінету і звідти ж - коштовна лежанка з кедру. З малої їдальні перенесли великий стіл. На ньому чадило одразу декілька лоєвих свічок, які теж додавали до запаху. Сам стіл був завалений різноманітним мотлохом - якісь сувої, горщики, кістки, камінці, інструменти відомого і невідомого призначення. Вздовж стелі висіли гирлянди з трав і того ж самого часинку. Схоже, коли помер батько, вона зовсім перестала себе стримувати у своєму… дозвіллі. Сама Клементина стояла схилившись над маленьким столиком, на якому стояв предмет незрозумілого призначення. На масивній підставці була закріплена напівсфера з бронзових прутів, в центрі якої був дорогоцінний камінь. Свічки і жаровні освітлювали кімнату у помаранчевий, тож важко сказати який саме. З підставки стирчало ще одне відгалуження — підсвічник на одну свічку, у якому горіла тонка воскова свічка. Клементина, шепотіла щось над свічкою, уважно вдивлючись у камінь. До Кастора вона навіть не озирнулась, повністю поглинена своїм заняттям. — Кхм… Клементино? — він спробував зазирнути їй за плече, стоячи у дверях. Відчував як червоніють щоки, чи то від жару, чи то від сорому. Нарешті вона відірвалась від свого апарату і повернулась до Кастора.

Клементина майже не змінилась. Довге чорне волосся, у якому місцями відливала сивина, виразні вилиці і чітка лінія щелепи. Маленькі смарагдові очі обрамляли хитрі зморшки, яких дещо побільшало. Навколо очниці, зачіпаючи брів — білий шрам у формі півмісяця, про походження якого вона ніколи не розповідала. Але він не псував її обличчя її, більше скидався естравагантну прикрасу. Ніс, як і у більшості Скаврів, був довгим. На тонких губах грала крива посмішка. На ній була вільна далматика, якогось темного відтінку з широкими рукавами. На пальцях - декілька перснів. — Ти ба яка трирема запливла до нашої гавані! — вкрадливо проговорила вона. — Славетний римський орел, вирішив залетіти до рідного гнізда? Кастор відвів очі і втупився у книжкову шафу. Йому було соромно за ту людину, для якої призначалася ця шпилька.
— Ну і чого ти там стоїш на вході? Обійми мене, рідна кров. Рада бачити, тебе живим. — вона розкинула руки. Трохи повагавшись він охоче затиснув її у обіймах. — Я радий тебе бачити, Клементино. — сказав він, все ще притискаючи її до себе. — Ти не уявляєш наскільки. Я не знав, що я тут знайду, коли приїду. — Ну годі, Касторе, ти мені зараз ребра переламаєш. — вона вивернулась з його рук. — До того ж пахне від тебе… як від людини, що дуже давно у дорозі. Тобі б помитись. — Я б залюбки. — винувато усміхнувся він. — Добре, пізніше з цим розберемось. Вона пройшла до маленького буфету в куті кімнати, з якого дістала два келихи . — То… ти тут у якості шпигуна? — запитала вона, наче між іншим.

Його очі на секунду спалахнули, але він швидко себе опанував. — Я… розумію, чому ти могла так подумати. Але ні. Я вже давно не маю нічого спільного з Велізарієм. Останні роки я командував загоном на Дунаї. До того як впала темрява.

— Ну, вибач. Твої листи не були перенасичені фактами. Рівно як і правильно граматикою. І останній, якщо мені не зраджує пам’ять, був чотири роки тому.
Вона простягнула йому один з келихів і сама зробила великий ковток. Він теж випив, в першу чергу, щоб не відповідати. Вино було непоганим, такого він не пив вже давно. — Добре вино. Не по нинішнім часам. — Ха! Дякую, хоч і чую у голосі здивування. Ти, певно, очікував що я тут помираю від голоду?

Вона присіла за свій стіл і взялась деревʼяну ступку, у яку поклала жменьку темної трави. Взяла пестик і стала активно її розминати. До плеяди запахів додався ще один — кислуватий, від якого защипало очі. — Щиро сподівався, що це не так. Якщо я і здивований, то тільки приємно. Просто цікаво, на які гроші ти досі тримаєш маєток. — А ти роздивись навколо, племінничку. Нічого не впадає в очі? Кастор показово пройшовся кімнатою і зупинився біля книжкової шафи, забитої сувоями. Озирнувся до полиці, на якій між глечиків і мішечків лежала засушена мавп’яча рука.

— Невже продала душу Сатані?

Клементина залилася щирим, оксамитовим сміхом. Вона ковтнула вина, і, все ще посміхаючись, знову схилилася над ступкою. — Майже… Майже. Люди стали частіше хворіти і їх куди більше стало цікавити майбутнє. Останньому я не здивована, бо “теперішне” — повне лайно. Тому йдуть до мене зі своїми хворобами і своїми питаннями. В пурпурі може й не ходжу, але на хліб із маслом вистачає. Кастор зам’явся. — А… гроші, що залишились від батька? Пестик зупинився. — Ох, так ось у чому справа! А я вже, дурним ділом, подумала, що ти за мною засумував! — сказала вона не повертаючись до Кастора.

— Не перекручуй, Клементино. — процидів він крізь зуби.

— Марк жив у борг. — сухо відказала вона. — Коли він помер — усе перейшло кредиторам. Вілла, виноградники, поля — майже все. А те, що лишалось — довелося розпродати. Добре хоч маєток вдалося вберігти.

Повисла тиша. Кастор не здивувався почутому. Він знав про постійні проблеми батька з грошима, які погіршувались його бажанням “тримати фасад”. Він завжди був майстром у тому, щоб переконувати людей. В тому числі, переконувати зайняти грошей. Нажаль господарем він був куди гіршим. Саме це, тодішній Кастор у ньому і зневажав. В біса, варто було зачекати з цим питанням. Якщо взагалі потрібно було його задавати. — Що, орле, не таких новин ти чекав? Приїхав перевірити чи немає чим тут поживитись? — вона знову, ще активніше почала працювати пестиком. Кімната знову наповнилась рівномірним стукотом — Ні, немає. Якщо не віриш — йди завтра до префектури. Певно там знайдуться записи, що підтвердять мої слова. Голос Клементини став таким, що, здавалось, навіть жаровні перестали гріти. Він обійшов стіл, щоб бути у її полі зору і примирливо підняв руки. — Добре, тітонько. Знаю, як це виглядає. Зникаю на вісім років, а потім з’являюся нізвідки і питаю про гроші. Певно, вам тут прийшлося не солодко і без мене. Але поспішаю тебе заспокїти: я тут опинився майже випадково. Майже. Коли там, де я був, стало зовсім важко — я вирішив йти на південь. Міг би йти до Греції, чи назад, у Константинополь, але вирішив піти сюди, до Італії. На то були різні причини, і одна з них те, що я хотів додому. Але, клянуся, я не чекав, що на мене тут чекає скриня із золотом. — він відчув, що говорить занадто багато і занадто збивчиво. — Спокійно… племінничку. Притримай коней. Я почула, найважливіше — ти тут не для того, щоб обідрати мене до нитки. Для розумного сказано достатньо. — це сказала вона вже тепліше. — І в думках не було.

Трохи помовчали. Вона склала руки під підборіддям і кинула на Кастора проникливий погляд.

— То твій приїзд ніяк не повʼязаний з тим, що сюди крокує армія Велізарія?

— Віриш чи ні, я навіть не знав, що він висадився в Італії, коли ми вирішили сюди піти. До дас доходили чутки про Африку, про Сицилію, але я не знав, що він націлиться на Рим. — Кастор знову ковтнув вина, з цікавістю розглядаючи її дивний пристрій з дорогоцінним каменем. це був рубін.

— Я ось чого не розумію… У листах, що ти відправляв, Велізарій був ледь не єдиним, про що ти писав розгорнуто. «Ах, він такий! Ах, він ось такий! Геній, що народжується раз на епоху! Великий полководець! Справжній римлянин!». Чесно кажучи, це більше скидалось на любовні листи до нього, ніж на листи додому. А тепер ти, схоже, не у захваті від того, що твій кумир от-от прийде сюди і відродить Римську Імперію під рукою Юстініана.

Кастор помовчав, щоб зібратись з думками. Машинально хресну в пальцями — завжди так робив, коли нервувався.

— Так, я не у захваті. Все, що я про нього писав — правда. Але я писав не про все. — сказав він повертаючись до неї. Вона знову зачепила не найулюбленішу його тему.

Вона зіщулила очі і уважна подивилась Кастору в очі, але нових питань не задала, за що він був вдячний.

— Так чи інакше, його тут багато хто чекає. Наші кланяються готам у підлогу, але злорадно посміхаються у них за спинами. Цей новий король, Теодат, виявився повним кретином. Стратив свою сестру, яка була не просто королевою — подружкою Юстініана. І тепер має війну, хоч і готовий розцілувати імператора у дупу, аби вона тільки припинилась.

Клементина пересипала вміст ступки до маленького горщика.

— Ти багато знаєш про політику, як на знахарку.

— Хотіла би я знати поменше! Але такі зараз часи, або ти до політики, або політика до тебе. — з цими словами вона взяла інший пучок трав, але цього разу не мʼяла, а почала нарізати на дощечці. — і ти би здивувався, якби дізнався які люди до мене ходять і про що розповідають за келихом.

— Я не знаю, на гірше це чи на краще, те що він сюди йде. Певно, греки не будуть гіршими за готів. Але мусиш знати, що Юстіциан — безпринципна і жорстока людина, а Велізарій… вірний йому як пес.

— Тільки такі і здатні просидіти на троні довше, ніж тиждень. Взяти хоча би Теодоріха - правив майже сорок років, в печінках у всіх сидів, але ніхто навіть не наважився його посунути. Бо був жорстоким і безпринципним, прямо як твій Юстініан. — З того, що я встиг побачити — без нього стало куди гірше. При всій моїй нелюбові до готів, мушу віддати йому належне — Рим не виглядав так, наче його пограбували вандали. — Одне іншому не заважає. Чи ти з тих, хто вірить, що він помер від горя, коли дізнався, що несправедливо осудив свого радника?

Він лише посміхнувся, на цей старий анекдот. Старий Теодоріх вдавився рибою на пиру, але ходили чутки, наче коли йому подали рибу, її морда нагадала йому вираз обличчя Сіммаха, несправедливо страченого ним римського патриція. І, наче, так це зачепило справедливого Теодоріха, що той сконав від горя того ж вечора. Певно, красенем той Сіммах не був. Клементина мовчки нарізала траву і пересипала її в той самий горщик. Він ще раз хруснув пальцями, і роззирнувся по кімнаті і нарешті наважився запиати.

— Насправді, є ще одна причина з якої я завітав… — він затнувся, не знаючи як це сказати, щоб не прозвучати смішно. В першу чергу для самого себе. — …я сподівався, що тобі щось відомо. Вона озирнулась до нього і здивовано здійняла брови. — Щось мені точно відомо, Касторе. Тут ти вгадав. Він хруснув пальцями, як робив завжди, коли нервував і набравши повітря у груди швидко сказав. — Я маю на увазі сонце. Це назавжди? Ти щось знаєш? Клементина знову залилася сміхом, та й так, що пролила з келиха трохи вина. — Со… Сонце? Ти заради цього пхався до Риму, ризикуючи життям? Заради того, щоб дізнатись куди ділося сонце? — вона задихнулась черговим нападом сміху, під час якого Кастор відчував себе рівно таким дурнем, яким і боявся здатися. — Ох, Касторе, ти можеш відпустити собі бороду хоч до коліна, але все одно залишишся тим самим хлопчиком, що хотів відродити Рим.

Ця розмова відчувалась, наче стояння біля ганебного стовпу.

— Годі, Клементино, ти стаєш передбачуваною. Тебе веселить мій провал, я розумію. Мене би він теж повеселив, якби не був моїм. — втомлено сказав Кастор. — Але більшим дурнем, ніж я сам, ти мене не виставиш. То тобі нічого не відомо щодо сонця?

Він кивнув на її дивний прилад. Вона прослідкувала за його поглядом і всміхнулась.

— Не треба надувати щоки, Касторе. Моя чесна відповідь: я не знаю. І повір, це привілей — почути від мене ці слова.

Він розчаровано зітхнув. Він не розраховував на батьківські гроші, коли йшов сюди, але, принаймні, чекав, що тітка відкриє таємницю. Вона Відірвалась від роботи і повернулась до нього.

— Привілей. Бо іншим я згадувала би свої здогадки і припущення, ще й взяла би за це гроші. Тобі ж кажу як є: я не знаю. Можу лише припускати.

— Я бачив дорогою безліч пророків і провидців, що називали точний час повернення сонця. Розповідали, що треба зробити, щоб це сталося. Довіри вони не викликали. А твоїм припущенням я вірю. Зрештою, мою долю ти передбачила доволі точно.

— Твою долю я передбачила завдяки здоровому глузду, а не чарам. Але мені приємно, що мої слова для тебе важать.— вона допила вино, прочистила горло і провела пальцем по шраму на обличчі. — Добре, Касторе. Ось тобі моє передбачення: не чекай, що це скоро закінчиться. Це тільки початок. Усі знаки, усі гадання, кричать про те, що ми стоїмо на самому порозі чогось жахливого. Смерть і пітьма буде тільки ширитись і не буде від цього ніякого порятунку.

Він слухав мовчки, не до кінця розуміючи, говорить вона щиро чи знову з нього сміється. Клементина зникала плечима і закрила кришку на горщику.

— Вибач, якщо не підняла настрій. Але є і хороші новини — на вечерю сьогодні короп з овочами. Мав би бути дуже смачним.

IV

— …сімдесять один, сімдесять два. — пальці міняйли, схожі на павучі лапи, поставили у черговий стопець дві останніх стрібних монети. Він підняв на них свої чесні, до нестерпност, очі і перепитав з ввічливістю, у якій лунало роздратування. — Перерахуємо втретє?

Алтаріх відверто нудьгував. Він, на відміну від Рорі, не переймався тим, скільки там точно вийшло монет. Йому було достатньо того факту, що їх було дуже багато. Місяць поневірянь із караваном нарешті приніс свої плоди. У форті їм заплатили рівно стільки, скільки і було обіцяно — по три соліди кожному. Стільки грошей разом Алтаріх, певно, не бачив вже більше року. Кастор, щойно отримавши гроші, відправився по своїх загадкових справах, давши їм чіткі інструкції на завтра, а вони відправились туди, куди відправляються усі найманці, що отримали на руки великий куш — до міняли.

— Рорі, здається, все до ладу, все як треба. — Алтаріх натягнуто посміхнувся чоловіку за столом і поклав руку на плече старому. — Може вже підемо витрачати?

Міняйла посміхнувся у відповідь, усім своїм виглядом демонструючи, що це вдала ідея. А от Рорі навіть не глянув в сторону Алтаріха. Він водив пальцем від одного стовбчика монет до іншого і тихо бурмотів собі під ніс:

— сім… вісім… — обличчя у нього було зусереджене, на лобі проступило зморшки.

— Пане, — вкрадливо почав міняла. — мою репутацію знають в усьому Римі, я…

— Мені насрати. — відрізав Рорі. Він підняв половину одного з стовбців і взяв з нього випдкову срібну монету і перевірив на зуб. Один з охоронців — дебелий молодий хлопець з палицею на поясі, що стояв поруч зі столом, прошив іллірійця дуже злим поглядом. Зрештою, цей ритуал Рорі теж повторював не вперше.

— Наче не свинець… — задумливо проговорив він, зважуючи монету на руці. — Але малюнок якийсь дивний. Це хто такий?

Він показав мінялі монету аверсом.

— Там написано. — сказав той нудьгуючи. — “Божою милістю Король Теодат”. Монета новенька і цілком справжня.

— Хе! — криво посміхнувся Рорі. — Знаємо такого короля. Ну добре. Наче все по честі.

Алтаріх, мінала і обидва охоронці видохнули з полегшенням. Старий почав розділяти монети на дві рівних купки — свою і Алтаріха. Споглядаючи це, міняла промовив єлейним тоном:

— Для людини, що так пильнує свої гроші у мене є особлива пропозиція. Чи не бажаєте придбати новий капшук? — він вказав на шкіряні мішечки, що були розкладені на столі. — Унікальної якості, з телячої шкіри…

— Не бажаю. — перебив його Рорі, пересипаючи свою половину на потертий шмат тканини, який вже давно заміняв йому капшук.

Алтаріх, тим часом перехилився через стіл, роздивляючись товар. Своїм капшуком він не користувався вже давно. Можливо той валявся десь у мішку, шукати його особливого бажання не було.

— А цей скільки? — він тикнув пальцем у той, на якому були вишиті якісь літери.

— Цей? О, гарний вибір! Шкіра найкращої якості, як можете бачити. Мʼякенька, але міцна. Візьміть, спробуйте! — він вклав капшук Алтаріху у руку. — Я і сам маю схожий. Я ж не якийсь крикун з ринку, я працюю з грошима, тому добре знаюсь на таких речах.

Рорі підняв очі на капшук, завʼязуючи свій вузлик з монетами.

— Нащо він тобі здався? Ось, бачиш? Перевʼязав, сховав за пазуху і маєш спокій.

— Так і уявляю, як буду розплутувати свій вузлик десь у борделі, на очах у якоїсь красуні. — відказав Атларіх, мацаючи капшук. — Одразу зрозуміє, що хлопець серйозний. То скільки він?

— Скажімо… для вас, пане, я скину трохи… Хм… сорок фолісів і він ваш.

— А чому скинеш? — перепитав Рорі. — Він що, зіпсований?

— На знак вдачності. — хитро посміхнувся міняла. — Бо цей пан одразу повірив, що я не намагаюсь його обдурити, на відміну від вас.

— А як на мене, — буркнув Рорі, — Ти просто зараз це і робиш.

— Зверніть увагу, — сказав міняла, ігноруючи старого і звертаючись до Алтаріха. — на ньому вишиті не просто букви, а закляття.

— Закляття? — очі Алтаріха звузилися. — Яке?

— Для примноження грошей. Вони у цьому капшуку не переводяться.

— Тьху, ще й бісовщина. — Рорі сплюнув на бруківку і відповів на ворожий погляд охоронця своїм, не менш ворожим. Він не сильно боявся цих довбнів з дубинками.

— А мені б не завадив магічний капшук, Рор. Скільки кажеш? Двадцять фолісів?

Міняла посміхнувся, здається вперше — щиро.

— Я хіба сказав двадцять? Ох, язик заплітається на цьому морозі. Я ж мав на увазі тридцять!

— А, ну то, певно, я не дочув. — посміхнувся Алтаріх у відповідь. — Тримай.

Він взяв одну з монет у своїй горці і кинув мінялі. Той монету зловив і відрахував решту бронзою. Перераховувати Алтаріх, звичайно, не став.

— А потім скаржишся, що потерпаєш без грошей. Шукаєш де б зайняти. — відмітив Рорі, ховаючи свій згорток під тунікою.

— Не нуди, старий. Ти такий скрипучий, бо ще тверезий. — відповів Алтаріх, смикаючи монети до своєї обновки. — І, позаяк, мені вже набридло це слухати — пропоную виправляти негайно. Перший кухоль на мені! — він посміхнуся йому настільки щиро, що навіть Рорі не витримав.

— Ай, щоб тебе, малий! На це я пристану. — Він махнув рукою.

— Бувай здоровий, — Алтаріх кивнув мінялі. — Сподіваюсь, побачимось ще не раз.

— Вдалого вам вечора, шановні! І бажаю вам бути моїми постійними клієнтами! — він відміряв їм легкий уклін.

Алтаріх задоволено підкинув у руці свій новий капшук, насолоджуючись його вагою, і підвісив на пояс, під плащ. Вони з Рорі закинули на плечі мішки з притороченими щитами і разом попрямували через Форум.

— А знаєш, що хорошого в тому, що нема сонця? — раптово запитав Алтаріх.

Рорі озирнувся на нього і підняв брову.

— Уяви не маю.

— Коли я був ще геть молокососом, мій батько, якщо був дощ чи завірюха, одним словом, коли погода була лайняна, зажди казав — «Сьогодні гарний день, щоб напитись». А нині — кожен день такий.

Рорі спершу хмикнув пару разів, але потім не витримав і залився хрипким сміхом.

— Інколи таке скажеш, малий, що бережи тебе Господь! Ходімо шукати ту «Вовчицю», бо темнішає.

Алтаріх роззирнувся, намагаючись пригадати інструкції Кастора.

— Ось там, за тією… штукою. Що це, палац? Там вулиця з статуєю бородатому мужику на розі. Спускаємося по ній вниз, на стіні має бути намальована вовчиця. — повторив гот інструкцію Кастора.

— Це якщо воно досі існує. За вісім років багато чого могло змінитись. — буркнув Рорі.

— Знайдемо де присісти, не переживай, Рор. — Алтаріх, йдучи, похлопав себе по животу.

— Сме-е-е-рть! — над ними пролунав пронизливий крик. Рорі смикнувся вбік, хапаючись за меч. Алтаріх підняв очі на джерело крику.

На тріснутому постаменті, заввишки у людський зріст, де колись, певно, стояла статуя якогось язичницького бога чи імператора, стояв чоловік, що не був одягнений ні за погодою, ні за модою. На ньому були якісь лахміття, грубо зшиті у подобу роби чи ряси. Очі палали прведним вогнем, пальці скручені у повітрі, наче орлині лапи.

— Сме-е-ерть!!! Смерть чекає на тих, хто відкинув істинного Бога! — він впіймав погляд Алтаріха і вказав пальцем на темне небо. — Це перше знамення! Прийде голод і темрява туди, де був достаток! Прийде холод і смерть, туди де люди втратили віру!

— Закрий пащеку, придурку! — гаркнув Рорі, роздратований тим, що злякався. — Сам не знаєш про що говориш.

— Меч загине від іржі, а той, що його тримає — від голоду! — прокричав проповідник йому в обличчя. — Покайся, допоки не пізно!

—Я тобі зараз… — Рорі зробив крок до нього, простягаючи руки до нього. Алтаріх потягнув старого його за плече.

— Та лиши, це ж просто крикун…

— Не слухайте нікого! Слухайте мене! Деміург створив світ за сім днів, і знищить за сім! — продовжував кричати провидець, вправно забираючи ногу від спроб Рорі його схопити.

— Я тебе зараз сам знищу, базікало!

— Кінець настане в день святого Августина! Небеса розкриються і спустяться янголи з неба, щоб судити…

Він перервався, бо Рорі таки вдалося вхопити його за ногу. Намагаючись втриматись на постаменті провидець ляснувся на дупу і вчепився у нього обома руками.

— Ходи сюди, суче дитя! Я тобі зараз покажу іржавого меча!

— Вони зграєю нападають на душу праведного… — пихтів, намагаючись відбитись проповідник, пхаючи другою ногою у напрямку Рорі. — …і кров… невинну засуджують!

— Рор, та лиш його у спокої. Не бачиш, що він пришиблений? — Алтаріх вклинився між ними і відтягнув старого.

— А чого він на мене пащеку розкриває? — не міг заспокоїтись іллірієць. — Що він таке верзе?

— Най собі базікає, чого ти до нього вчепився?

— Ні-хера він не знає! — злобно крикнув Рорі на проповідника через плече Алтаріха.

— Ніхто не знає, старий. Чого ти завівся?

Іллірієць наче схаменувся і замовк. Кинув ще один погляд на проповідника, що насторожено дивився в їх сторону. Перевів погляд на Алтаріха, що досі тримав його за плечі.

— Набридло це все. — сказав він нарешті. — Ходімо напʼємося.

***

Страховидло, намальоване на побитій стіні більше скидалось на перелякану свиню з жирним вимʼям, ніж на вовчицю. Митець що її малював, безперечно, мав задум, але не мав хисту. Каупона була затиснута між двома інсулами. На вході, за дверима, висіла брудна, пропахла димом дерюга, яка приховувала сходи до напівпідвального приміщення

Атмосфера в каупоні «Під вовчицею» волала про те, що тут краще слідкувати за гаманцем. Перше, що впадало у вічі — велика мозаїка. Виконана вона була куди майстерніше, ніж малюнок біля входу. Вовчиця, та сама, що колись відгодовувала Ромула і Рема скалилась на відвідувачів зі стіни. Але одна біда — більша частина мозаїки обсипалася, тож від вовчиці лишилась тільки голова і дупа. Під стелею кіптіли світильники-лампади, залишаючи на стелі й стінах глибокі чорні патьоки

Ці стіни, певно, пережили не одного пʼяницю — на них були тріщини, сліди від ножів і мечів, нацарапані написи і навіть слід від укусу. В дальньому кінці закладу, роздачі, стояв великий казан з кашею.

В центрі красувався довгий стіл, темний від активного використання. Людей на лавах майже не було. Часи нині такі, що мало хто може собі дозволити обід навіть у такому місці. На дальньому кінці стола сиділо пару вкритих фарбою ремісників, та й усе.

Але Сабінії було байдуже до того, наскільки погано виглядає це місце. Головне — тут тепло і серед ароматів поту, за злості і кіптяви, проступав запах чогось їстівного. Вона завагалася лише на мить, але побачивши, що незнайомець впевнено йде до столу, поспішила за ним. Він жестом вказав їй сідати на лаву, а сам відправився домовлятись про щось з хазяїном закладу, що стояв біля роздачі, оглядаючи свої володіння.

Сабінія важко опустилась на лаву і заховала обличчя в руках. Щоки палали від різкох зміни холода на тепло. Живіт все ще болів, здається, що стало навіть гірше. Сильно ломило спину — дали про себе знати ночівлі на морозі. Загалом, здається, що несподіваний порятунок змусив тіло згадати про усі проблеми, що відкладались “на потім”. Вона відчула себе дуже втомленою і дуже хворою. Загадковий рятівник мав рацію, вона не пережила би сьогоднішньої ночі. І, поки що, не факт, що переживе.

Незнайомець сів за стіл перед нею. Він підпер голову кулаком і деякий час просто вивчав її зацікавленим поглядом. Нарешті, вона могла роздивитись його як слід. І чим довше вона на нього дивилась, тим менше розуміла, хто він такий. Його зовнішність не давала жодної підказки. Його волосся було сивим, майже платиновим, але старим він не був. Максимум — зрілим. З волоссям контрастували густі, чорні брови. Під ними — великі чорні очі, по яким зовсім не зрозуміло, про що він зараз думає. Рівний, ніс з горбинкою, тонкі, майже не помітні, губи і жодного натяку на бороду на квадртній щелепі. Зростом він був навіть трохи нижчий за Сабінію. На ньому була тепла, темна туніка і чорний плащ, скріплений простою брошкою.

На пальці вона помітила масивний перстінь, що певно міг би сказати більше про те, хто він такий, але помітивши, що вона задивилась на нього, він склав руки перед собою, накривши перстінь рукою.

— Дякую. — сказала вона ледь чутно, але цілком щиро. — Навіть зігрітись трохи — вже добре.

Він посміхнувся, наче ситий кіт і коротко кивнув.

— Як тебе звуть? — запитв він.

— Сабінія… Кхм… Сабінія Нелія Корвус.

— Дуже гучне ім’я, як на жебрачку. — він здивовано здійняв брови. —

Сабінія, на секунду спалахнула обуренням, але зустрівшись з ним поглядом опустила очі. В цілому, він правий.

— А вас як звуть, пане? — запитала вона замість того, щоб сперечатись.

— Я — Марцел. — коротко відповів він.

— Я дуже вдячна вам, пане Марцел.

— Це добре, що ти вдячна. Це спростить нашу розмову.

Сабінія, не сподівалась, що він вирішив її пригостити з християнської доброти, але все одно напружилась. Вона не знала, що йому потрібно. Сумнівалась, що його привабила її краса — якщо така і була, то треба мати дуже гостре око, щоб розгледіти її під шаром бруду, заплаканими сльзами, синцями, розтріскаими губами і вонючим одягом. Її ім’я? Донька “хлібного короля Корвуса” могла би коштувати немало, якби її не викинули на вулицію. Та й він, наче, здивувався, почувши її ім’я. Може…

— Ви хочете мою дитину? — запитала вона слабким голосом.

Марцел хмикнув, здається, задоволено.

— Блискучий висновок. Навіть у такому стані, твоя голова працює і шукає відповіді. Це добре, це гарна ознака. — він помовчав, тимаючи свою м’яку, котячу, посмішку. — Висновок, звичайно, хибний. Якби мені була потрібна дитина, я би пішов у Транстіберим. Біднякі там готові віддати дитину за монету і скибку хліба. І зовсім не задаватимуть питань про те, для чого вона мені.

Сабінія перехопило від такого неприкритого цинізму.

— Це ницо — висміювати бідних людей, що від голоду готові на все. — сказала вона настільки твердо, наскільки дозволяв її стан. У неї залишилось ще дещо, що він міг забрати — її гідність. Але її вона віддавати не збиралась.

— Бачу, то прониклася до них співчуттям, побувавши у їх шкурі. — посміхнувся Марцел.

Сабінія не відповіла. По-перше, їй не було чого відповісти. По-друге, їй ставало все гірше. Думки плутались, скроню саднило болем. Чомусь дуже сильне пекли долоні. Вона подивилась на них і побачила, що вони зчісані до крови і вкриті брудом. Долоні, що завжди були предметом її гордості. Вона обробляла їх сирійськими мазями і гусячим жиром, тримала годинами у ваннах з овечим молоком. Бо це були долоні майбутньої аристократки. Марцел мав рацію, смючись із неї.

Хазяїн “Вовчиці” поставив перед нею глиняну тарілку із юшкою. Простий бульйон з дрібними шматками курки, нічого особливого. Але пахнув він настільки добре, що рот моментально набрався слиною. Не чекаючи дозволу вона вхопилась у тарілку і почала пити, обпікаючи горло.

— Певно, Захарій, ти ще не бачив, щоб хтось поїдав твою стряпню з таким звірячим апетитом? — пролунало десь з іншого кінця тарілки.

— Бо ми жебраків, зазвичай проганяємо. — не розгубився той.

— Нагрій-но вина, чоловіче. Додай туди меду і дрібку ось цього.

Сабінія, підняла очі над тарілкою і побачила, що Марцел передав якийсь мішечок. Помітивши її насторожений погляд Марцел мотнув головою.

— Чорний перець, кориця, трохи гвоздики. Не отрута.

Декількома ковтками вона прикінчила суп і важко дихаючи відсунула тарілку. Стало краще, але не сильно. Живіт вимагав ще, спина починала боліти все сильніше. Певно, погляд, який вона кинула на свого рятівника не сильно скидався на вдячний.

— Знаю, ти хочеш ще. Але не можна. Не те щоб мені було шкода, але зараз тобі не можна обжиратись, наче патрицій на пиру. Це зробить тільки гірше.

— Дякую і за те, що є. — сказала, вона обіймаючи живіт. — Мені вже краще.

— Сумніваюсь. Коли ти їла востаннє? Не рахуючи твою нещодавню здобич.

— Певно… два дні. Два дні тому. — відповіла Сабінія призудумавшись.

— Якщо навантажиш живіт надто сильно — він не впорається з незвички. Тобі треба відновити баланс рідин. Відігрітись. І тоді, можливо, для тебе все закінчиться добре. — він витримав коротку паузу і додав. — А от щодо дитини я не впевнений.

Сабінія підняла на нього наляканий погляд. За ці дні на вулиці вона встигла зненавидіти цю дитину. Проклинала її десятки разів. Але слова Марцела вдарили наче батогом. Дитина. Її дитина. Певно, єдине, що залишиться від Нікоса.

— Що… чому? — питання було дурне, але кращого їй не спало на думку.

Марцел знизав плечима.

— Твоє “внутрішнє тепло”, як його називають, маже згасло через надмір одних рідин і нестачу інших. Твоє тіло зараз обирає між життям дитини і твоїм. Ми дали йому вагомий аргумент, але не вирішальний.

Сабінія провела рукою внизу живота, наче намагаючись відчути те, про що казав Марцел.

— То ви… лікар?

Марцела це питання чомусь розвеселило. Він хитро посміхнувся і відповів:

— Мої знання про людське тіло це… побочний продкут моєї основної професії.

— То яка ж у вас професія?

— Про це якось потім. Ти все дізнаєшся, коли настане час.

Сабінія нахмурилася. Попри те, що зараз вона відчувала себе значно краще, ніж годину тому, цей чоловік починав викликати у неї все більше занепокоєння. Їй не подобалось як він з нею розмовляв. Наче кіт, що грається з мишею, перед тим як перегризти шию.

— Ви мене врятували, можливо. І я хочу вам відплатити, що б ви не попросили. — промовила вона рішуче. — Але я мушу знати, хто ви такий і чому ви це зробили.

— Ще не час. Спершу я мушу переконатись, що не помилився. Отже, Сабінія, розкажи мені, як ти докотилася до такого життя? Що змусило тебе битись з лайдаками на Формуі за шматок хлібу?

— Це… довга історія. І сумна. — вона не дуже хотіла відкривати йому душу. Хоч і не зовсім розуміла чому. По хорошему, вона мала би впасти йому у ноги, ким би він не був.

— На вулиція вже впала темрява, а я вже і так змарнував день. — сказав Марцел спокійно. І з легким натиском у голосі додав. — Розповідай.

Тим часом, дерюга, що прикривала вхід вісунулась і до “Вовчиці” зайшла двійка нових відвідувачів. Солдати. Один — довгов’язий молодик, з копною солом’яного волосся, що ховало щоки і спадало до плечей. Другий — невисокий старигань з сильно поневіченим у битвах обличчм. Обидва тягнули на собі великі речові мішки з щитами.

Молодий, пропустивши старого вперед, залишився на першій сходинці і уважно оглянув заклад. Його погляд зупинився два рази — на побитій мозайці і на Сабінії. Побачивши її він усміхнувся настільки щиро, що їй на секунду здалося, що вони знайомі.

— Годиться, Рор. Лишаємось! — весело проказав він.

***

— Човгали до самого Риму, щоб пити в такій самій дірі, що і завжди. — пробурчав Рорі у відповідь.

Алтаріх, ледь не пританцьовуючи, подолав решту сходів.

— Сьогодні ми будемо пити як римляни, Рор. Гей, друже, — гукнув він до хазяїна каупони, сідаючи за стіл. — Сюди негайно!

Ремісники, що сиділи за столом переглянулися між собою, без обговорень встали з-за стола і поспішили до виходу. Хазяїн, що явно не був у захваті від того, що йому розлякали клієнтів, підійшов до них.

Це був сірієць. Смаглявий, чорноволосий чоловік з крупними рисами обличчя. Він зустрів погляд Алтаріха з ворожістю. Певно, готські солдати не раз заходили сюди пропустити келих і навряд залишали по собі приємні спогади.

— Панове?

— Як тебе звати, винний королю?

— Я Захарій.

— Я — Алтаріх. Ці скрипучі двері, що прикидаються людиною — Рорі. І ми плануємо тебе охолодити цього вечора. Але за однієї умови.

Рорі, вже звиклий до дивацтв гота, фиркнув. А обличчя сирійця миттєво подобрішало.

— Якої ж умови, майстре Алтаріху? — запитав він здивовано.

— За умови, що у вимені твоєї вовчиці не переводиться вино.

Сирієць розсміявся.

— Гадаю, місткість вимені тієї вовчиці вас приємно здивує. — відповів він йому у тон.

— І щоб оцтом не тхнуло. — додав Рорі. Захарій вклонився йому, але не надто низько.

Алтаріх виудив з-за поясу монету і дзвякнув її об стіл.

— Давай, Захарію, переконаємо мого друга, що ніяка це не діра, а цілком пристойний заклад? — всміхнувся гот.

— Докладемо всіх зусиль, майстре Алтаріх. — сирієць лукаво посміхнувся у відповідь.

Рорі з жалем прослідкував як монета зникає десь у складках одягу хазяїна каупони. Потім перевів погляд на їх сусідів, дивну пару, що сиділа в іншому кінці стола. Сивий чоловік у темному одязі, був схожий на якогось писаря, чи суддю. А от дівчина виглядала так, наче нею підлогу мили. Вона нахилилась до сивого і щось розповідала, час від часу витираючи сльози. Чоловік, наче відчув, що за ним спостерігають і, озирнувшись, зустрівся з Рорі поглядом. Вираз його обличчя не був ворожим, але чомусь від цього погляду стало дуже незатишно. Рорі відвернувся.

Сьогодні він точно не збирався встрягати в чужі історії.

—…смажені курчата. — провадив Алтаріх. — І ковбаси. Жирної такої, щоб шкварчала. Ще хлібу і закусок, які ви тут подаєте.

— Жирної зараз не знайдеш, майстре, худоба схудла до самих ребер. Але смажимо так, що пальчики оближите. А курка… — сирієць чомусь озирнувся на столик з тими двома. — …зараз за ціною павича. Зерна нема, птицю годувати нічим…

— Неси! — махнув Алтаріх рукою. — Я би ще поїв козячого сиру. Рорі, будеш сир?

— А? — розгублено запитав старий.

— Сиру, кажу, хочеться. Ти будеш?

— І нащо ти стільки нагрібаєш, марнотратна твоя душа?! Ти хоч запитав про ціну?

— Я півроку жер самі гриби і лутигу. Маю повне право!

Рорі видав невдоволене кряхтіння, але сперечатись не став.

— Каші принеси. З якимись шкварками. Та й годі. І вина ще. — буркнув він до хазяїна.

— Точно, і кашу теж неси. Щоб зі шкварками, цибулею, маслом і усім, що треба. — погодився Алтаріх. — Але головне — це вино. Неси одразу два кувшина, а там подивимося. І сиру, так.

— Можу запропонувати вам моретум. Прекрасно пасує до вина. — додав Захарій.

— Не знаю що воно, але неси. — кивнув Алтаріх. — Ми тут надовго.

Хазяїн ще раз вклонився і поспішив на кухню, виконувати розпорядження.

— Диви як побіг, — хмикнув Рорі йому у спину. — Ледь не підстрибує.

Алтаріх розкинув свої довгі руки на столі І ліниво примружився.

— Певно не планував, що сьогодні матиме заробіток. Чув що говорять у форті?

— Не чув, бо сварився з інтендантом. — відповів Рорі. — А що казали?

— Більшість солдатів за містом, чекають на короля. Кажуть, у них до нього багато питань. — Алтаріх показав собі великим пальцем за спину.

— Ха! То той король розумно вчинив, що відправив перед себе караван з хлібом.

— Не знаю, не виглядає, що тут для нас є робота. — протягнув Алтаріх. — Ну, крім очевидної. Усі чекають, на греків. Але не всі з мечами в руках.

— Бо греки це ж, суть, ті ж римляни, тільки базікають грецькою. — закивав Рорі. — Якщо станемо за готів, то може бути так, що ми стоятимемо на стінах, а нам у спини буде летіти каміння.

— Треба зачекати, що рознюхає Кастор. Він місцевий, йому видніше буде.

Рорі розімʼяв зморшки на лобі пучками пальців і задумався. йому теж не хотілось стояти на стінах, він вже настоявся на них у Сігідуні. Облога це завжди голод, недосип і важка робота. Він не був у захваті від того, що прибувши до Італії, вони втрапили у війну готів з греками. Ще й полізли у гущу подій, до Риму. Але заплатили їм, що й казати, непогано. Тут Кастор мав рацію.

Поки вони розмовляли, Захарій зʼявився з кухні аж з трьома глеками вина. Один поставив біля тих двох, а два інших — біля Алтаріха з Рорі.

Настрій у Рорі негайно покращився. Не зговорюючись, вони з Алтаріхом одночасно нахилились до своїх баулів і дістали деревʼяні кружки.

— Ай, про війну потеревенимо якось потім. Гей, Захарію! За що прийнято пити першим у тебе на батьківщині?

— Я народився і виріс у Римі, майстре Алтаріху. — ввічливо посміхнувся той.

— Хм… то і за що у вас пʼють у Римі в першу чергу?

— Як і всюди, майстре Алткріху. За те, щоб Господь повернув сонце.

***

Сабінії було не по собі від присутності цих двох. Вона постійно кидала на них швидкі погляди. З дитинства її вчили намагатися уникати готів. Особливо озброєних і гучних. А ці двоє були гучними. Здається, вони взагалі не зважали на те, що вони не самі у закладі. Марцел, натомість, майже не звертав на них уваги. Він сидів катаючи келих у руці, а пальцями другої тарабанив по столу. Її історію він слухав з виразом стриманої цікавості на обличчі. Найжахливіші події її життя, здається, не сильно його розчулили.

— То куди ти відправишся, якщо ми зараз розпрощаємося? — запитав він, наче виринаючи з власних думок.

Вона підняла на нього розгублені очі. Над цим вона не думала. Тут було тепло і затишно, вино з прянощами приємно обпікало горло. Живіт все ще саднив, а тіло все ще нило, особливо в районі спини. Хотілось просто згорнутися калачиком біля однієї з жаровен і заснути.

— Ви… Ви мене проганяєте? — запитала вона байдужим голосом.

— Поки ні. Але кажу, що крім мене, схоже, ти не маєш інших варіантів.

Сабінія знову напружилась. Для чого б він це не робив — а у його безкорисність вона не вірила ні на секунду, — це було вже занадто.

— Щось вигадаю, — сказала вона сухо, відсуваючи келих з вином. — влаштуюсь служницею кудиись. Марцел схилив голову на бік і став розглядати її як особливо цікаву комаху.

— Давай розберемось. Просто хочу розуміти які у тебе варіанти. — він поставив келих і почав загинати пальці. — Ти не можеш повернутись до сімʼї, бо вони тебе викинули як поламану ляльку. Навіть якби твій батько і зжалився над тобою, чи хочеш ти повернутись у його владу? Гадаю, що ні. Ти не можеш піти до монастиря, бо зараз за місце у монастирі, де будуть годувати — бійка не менша ніж за місце у Сенаті. — він уважно вивчав вираз її обличчя. — Ти не можеш піти до родичів чи друзів, бо схоже вони у тебе не ліпші за батька. Ти не можеш піти кудись служницею, бо носиш дитину. Нікому не потрібен навіть один зайвий рот, не кажучи вже про два. Ну, а яка з тебе жебрачка, ми вже побачили.

Марцел знову взяв келих зі столу і зробив ковток. На його губах була крива посмішка, а в очах крутились бісики . Поки Сабінія слухала цей погляд у неї на обличчі все сильніше проступала огида. Вона зустрілась з ним поглядом і відвернулась. У нього було причин знущатись над нею більше, ніж познущалось саме життя.

— То куди ти підеш, дівчино? — знову перепитав він з насмішкою у голосі.

Вона різко встала з-за лави, від чого в очах на секунду потемнішало. З усіх сил вона стисла кулаки, попри біль у долонях. Він поводиться як торгаш, що намагається збити ціну до нуля, перш ніж забрати товар. Хоче купити її як рабиню за миску супу? Дзуськи!

— В бордель. — відрізала вона, переступаючи через лаву. Їй не хотілось більше жодної секунди брати участь у цій виставі, де вона мала головну роль, але не знала сюжету пʼєси. — Дякую за частування, пане.

Здається, їй вдалось його спантеличити. Він відкрив рота, збираючись щось відповісти, але вона вже рішуче направилась до виходу, щиро сподіваючись, що хазяїн каупони не стане влаштовувати скандал через оплату. Хоча і це, зрештою, байдуже. Того, що вона зʼїла і випила у неї вже точно не відберуть.

— Сабініє! — гукнув він з місця. — Стій!

Вона не озирнулась. Її почало трусити. Від люті, від огиди до себе, від злості на цього нахабного покидька і… від чергового нападу болю у животі.

Вона встигла зробити по сходах рівно два кроки перш ніж світ почав крутитися на всі сторони, а стеля і підлога почали мінятись місцями.

***

Алтаріх, що сидів біля самого краю, бачив як дівчина хитнулась на сходах, але йому здалося, що вона просто п’яна. Здалось, що вона просто оступилася. Та й загалом, він був занадто поглинений думками про першу порцію заскусок, яку Захарій саме виносив з кухні. Тому він майже не встиг.

Не сильно роздумуючи він, для швидкості, застрибнув одразу на стіл, змітаючи глеки з вином і великим стрибком, наче пірнає у воду, подалав відстань від столу до сходів. Він не встиг врятувати її від падіння, але встиг перехопити її голову, щоб захисти потилицю від зустрічі з кам’яною підлогою.

— Ідіотка. — крикнув на всю каупону сивий, вибираючись з-за столу. — Бісова ідіотка!

Він бігом кинувся до сходів, але його перехопив Рорі. Просто про всяк випадок. Якийсь момент вони мовчки боролися, допоки Рорі це не набридло і він дав сивому під дих так, що той склався і відступив.

— Вона… Їй… — спробував він щось сказати, хапаючи повітря.

— Алтаріх, йолопе, ти що виробляєш? — гаркнув Рорі озираючись.

І тоді дівчина почала кричати. Обидва, Алтаріх і Рорі, бували на полі бою не один раз і чули крики болю. Але навіть їх пробрали сироти, коли вони почули цей крик. Це була, чиста, нічим не заплямована агонія. Пронизливий вий болю, що звучав на одній ноті.

— Що з тобою? — розгублено бігаючи по ній очима запитав Алтаріх, встаючи біля неї на колінах. — Ти вдарилась?

І тоді він побачив. На колись світлій далматиці, що була під її плащем, просто зараз розпливалась кривава пляма в районі стегон. Він її пирнув. Напевне пирнув ножем, а вона намагалась втіки.

— Тримай його, Рор, він хотів її вбити! — гаркнув він розгублено намагаючись знайти очима рану і одночасно намагаючись відірвати шмат від її плаща, щоб заткнути рану.

Рорі, недовго думаючи, зробив крок до сивого і вдарив. Намагався влучити у скроню, але той встиг ухилитись, тому отримав у шию.

— Паскуда! На землю! Живо! — гаркнув він тим самим голосом, який було чути з одного берегу Дунаю до іншого.

Між ними вистрибнув Захарій, раняючи тацю з наїдками.

— Припиніть! Я знаю, цього пана, він… — він спробував схопити Рорі за руки, але і сам отримав міцний удар у груди.

Але цієї паузи вистачило сивому, щоб прогарчати:

— У неї викидень, придурки! Пустіть мене до неї!

Рорі озирнувся до Алтаріха.

— Малий, що там?!

— Я не бачу рани. — крикнув той у відповідь із нотками паніки у голосі.

— Б-о-о-о-оляче-е-е-е-е!!! — завила дівчина.

— С-с-сука… — прошипів Рорі, дивлячись Марцелу в очі.

— Вона стіче кров’ю за півгодини, якщо нічого не зробити. — сказав він все ще гучно, але вже спокійніше.

— І ти знаєш, що робити?! — все ще з недовірою запитав Рорі.

— Точно більше за тебе.

— То роби. — сказав Рорі, відступаючи в сторону.

Сивий кинувся до неї, падаючи на коліна поруч із Алтаріхом.

— В сторону! — сказав він твердо, дістаючи свій ніж. І негайно відчув, як Алтаріх приставив до його шиї лезо власного ножа.

— Якого біса ти робиш?! — крикнув гот.

— Рятую їй життя. — відповів сивий спокійно, трохи відсуваючись від заліза. — А ти мені заважаєш. Я не знаю, якого біса тобі не байдуже, але якщо не байдуже — не заважай мені.

Щось у його голосі змусило Алтаріха посунутись в сторону і прибрати свій ніж. Сивий без жодних сумнівів задрав її далматику і нижню сорочку.

— Блядство… — обличчя Алтариха скривилось від огиди.

Спіднє було буквально просочене кров’ю. Сивий, схоже не був надто шокований. Різким рухом він розрізав тканину і… Алтаріх не зміг дивитись далі. Він відстрибнув, наче від полум’я, брудно лаючись.

— Захарій! — крикнув сивий. — Готуй теплу воду і чисті ганчірки.

Той скривився, наче боліло йому, а не дівчині, але кинувся на кухню. Нещасна продовжувала волати на все горло. Тепер крик виривався з неї наче ривками, з перервами на спроби вдихнути хоч трохи повітря.

Рорі кинувся до своїх речей, і почав ритися там, у пошуках чогось, що могло би допомогти. Алтаріх переповз ближче до голови дівчини, взяв її за руку і повними жаху очима подивився на неї. Він не знайшов кращих слів ніж:

— Ну-ну, маленька, все добре. — і негайно подумки прокляв себе за цю нісенітницю. Нічого не було добре.

— Зараз їй буде гірше, -сказав він, піднімаючи голову. — тримай її.

— Гірше?! — крикнув Алтаріх у відповідь, але слухняно притис її плечі до підлоги.

— Ненавиджу-у-у-у-у!!! — проявила вона. — Ненавиджу-у-у-у!!!

— Тримайся, дівчино, ти вже показала, що маєш волю! — командним, глибоким голосом сказав сивий.

Рорі присів поруч з сивим і простягнув йому пачку льняних повʼязок, що тримав у мішку про всяк випадок. Він теж скривився, від чого його пошматоване обличчя стало зовсім потворним. Але погляду не відвів.

— Як же паршиво це виглядає! — проскрипів він, дивлячись як під нею починає розповзатися калюжа із крові і слизу. — Як же, курва, паршиво це виглядає!

— Тримай їй ноги, щоб не брикалася, — гримнув сивий у відповідь. Рорі, без розмов вчепився їй у литки.

— Алтаріх, курва, дай їй щось в зуби, щоб не волала як різана свиня! — крикнув він до гота. Більше для того, щоб зайняти чимось хлопця. Той вхопився за наказ як за соломинку і кинувся шукати по залі щось підходяще.

Марцел тим часом став сильно натискати їй на живіт, наче намагався вичавити побільше крови. На кожен поштовх дівчина реагувала новим криком. Піднявши очі, Рорі побачив як Алтаріх встромив ножа у край стола і діючи ним наче колуном, намагається відколоти шмат дерева.

— На кухні, довбню!!! І де там той сирієць з водою?! — Рорі кричав, не без складнощів втримуючи ноги дівчини. Вона крутилася наче змія і колотила руками по підлозі.

Алтаріх кинувся до входу на кухню, де ледь не врізався у Захарія, що поспішав до них з бронзовим тазом у руках.

— Марцеле! Що, в біса, робиться у моєму закладі?! — перелякано запитав він, ставлячи поруч із ним воду і черпак.

— А на що це, в біса, схоже? — нервово запитав той, відриваючись від роботи, щоб зачерпнути води. — Захарію, її треба перенести до мене у підвал. Вона тут сконає.

— Що? Ти… ми домовлялись, що..

— Геть з дороги! — Алтаріх просто відштовхнув його в сторону. Він нахилився над дівчиною і поставив їй між зубів шмат деревʼяної ручки, певно від ламаний від якогось кухля.

— Ось, маленька, вкуси. Стане легше. — промовив він з усією ніжністю, на яку був зараз здатен.

— Хлопче, треба її перенести. — сказав йому Марцел. — Треба акуратно віднести її до мене!

Алтаріх ковтнув слину і кивнув. Він, одну мить повагавшись, просунув руки їй під плечі і стегна.

— Куди?!

— Обережно! Дуже обережно. Один зайвий рух може її вбити.

— Куди нести?!

— Ось ті двері. — Марцел вказав на непримітні, низькі дверцята у кінці зали. Другою рукою він рився у своїй торбинці, шукаючи ключ. — Ти, старий, бери все інше. Захарій!

Сирієць підвів голову.

— А?

— Пошукай оцет. І не забудь цей раз про ганчірки. Крові буде ще багато.

Алтаріх повільно підняв дівчину і поніс, намагаючись ігнорувати її брикання. Відстань до дверей здалась найдовшою, що він коли-небудь проходив.

Марцел відкрив двері ключем. За ними були сходи, що вели кудись у темряву. Марцел вийняв з торби свічу і запалив її від жаровні.

— За мною. Обережно на сходах. — він першим ступив у темряву. Алтаріх, боком і пригибаючи голову, почав спускатися слідом.

Внизу — ще одні двері. Марцел довго, занадто довго вовтузився із замком. Алтаріх відчував як бідолашна трясеться у нього на руках. Його рука стала вологою від її крови. Дівчина вчепилась руками йому за барки і уткнулась головою у груди.

— Ну… Ну… Спокійно… — він знову подумки вилаяв себе за такі безглузді, недоречні слова, але інших у голову не йшло.

Клац. Замок нарешті піддався. Вони ступили у темряву. Свіча вихопила з неї пожовтілий скелет, у кутку кімнати.

— Ось, тут ліжко. Клади її. — він вказав рукою, ставлячу лампаду на столик поруч. Коли Алтаріх виконав наказ, Марцел нахилився до дівчини. Та мичала у деревʼяшку і дивилась на нього переляканими очима.

— Зараз буде боляче, Сабініє. Ти витримала дуже багато. І це витримаєш, зрозуміла? Буде дуже боляче, але ти витримаєш. — він говорив дуже швидко, просто їй на вухо. — Ти зрозуміла? Кивни!

Та, зі сльозами на очах, стогнучи від спазмів, закривала що з усіх сил.

— Тримайте. Ні, не ти! Ти тримай за плечі, а ти, старий за ноги. Я мушу прибрати те, що залишилось… — він затнувся. Здалось, що навіть його холоднокровність на секунду кудись зникла. — …від дитини.

***

Було важко сказати, скільки це тривало. Години? Хвилини? Часу ніхто не рахував. Зрештою, настав спокій. Спершу, крики змінилися стогонами, потім тихими схлипуваннями, а потім вона заснула. Виснажена, бліда, заляпана кровʼю, але жива.

Марцел запалив ще пару свічок на підсвічнику, від яких на стінах затанцювали тіні. Усі троє сиділи біля великого стола в центрі кімнати. На ньому були акуратно, розкладені якісь папери і книги. На спеціальній дубовій підставці стояв цілий ряд флакончиків зеленого скла. Поруч із ними — невеликі бронзові ваги і шкатулка з гирьками. Але головне — великий, чорний відполірований диск, чи то з каменю, чи то з металу, на якому навіть свічки не давали відблиску.

У кімнаті був комин, окремим димарем, біля якого і стояв той самий скелет, скалячись на них вічною посмішкою. Вздовж стін — шафи з книгами, баночками, шматками мінералів і різним приладдям. Усе що можна було акуратно підписано. Усе це чимось нагадувало робочий кабінет аптекаря, але чомусь Алтаріх був впевнений, що аптекарем Марцел не був. Не ховаються аптекарі по підвалах каупон. Марцел взяв з шафи три скляних келихи і високу глиняну амфору. Мовчки поставив келихи на стіл і розлив по них вино. Обличчя у нього було втомлене. Так само у тиші кожен взяв свій келих. Не зговорюючи, кожен випив усе до дна.

— Бісова бабська доля. — нарешті порушив тишу Рорі.

Алтаріх кивнув, спершись пустим поглядом в очниці скелета.

— Не хочу вас засмучувати, — важко проговрив Марцел. — Але це ще не кінець. Я не гарантую, що вона виживе?

— Як… як ти взагалі її довів до такого? — не витерпів Алтаріх. — Це твоя провина?!

Марцел змінив його холодним поглядом і якийсь час мовчав

— Моя провина лише у тому, що я підібрав на Форумі нещасну жебрачку, вирішив її нагодувати і відвести у тепло. Я з нею не знайомий. — сказав він нарешті вкрадливо.

— Господь, певно, був дуже злий на Єву, якщо прирік її доньок на таке пекло. — знову промовив Рорі. Він, не питаючи, взяв амфору і розлив усім ще по келиху.

— Нічого не закінчилося. — повторив Марцел. — У неї буде гарячка, баланс рідин повністю порушений. Вона може загинути вже до ранку, якщо нічого не зробити.

— То роби, знахарю! Чого ти сидиш і дуєш вино? — твердо сказав Алтаріх. — Чого ми розсілися тоді?

— Боюся, це вже не моя сфера знань. Мої знання про жіночу медицину обмежені необхідним мінімумом. — відповів той спокійно. — Але ми дійсно дарма сидимо. Її треба везти туди, де її зможуть виходити.

— І де ж це?

— Є одна знавчиня жіночих хвороб. Бестія рідкісна, але справу свою знає. Я візьму двуколку у Захарія. Факели є в онтій скрині. Дорога тут не близька, тож…

— Чекай, знахарю. — обірвав його Рорі. — Щось я забув, коли наймався тобі у слуги.

Марцел кивнув, наче чекав на це питання.

— Оплачу і ваш витрачений час і не випите вами вино, але справу треба довести до кінця.

— Старий, що ти верзеш?! — Алтаріх аж підстрибнув з місця. — Я не для того це все робив, щоб кинути справу на пів дороги. Не треба ніяких грошей!

— Шляхетно, пане гот. — кивнув Марцел. — Тоді прошу за мною. Треба привести Захарія у почуття і вимостити візок соломою.

— Чекай-но… — почав Рорі, але Алтарих його перебив.

— Можеш сидіти тут, якщо бажаєш. Впораюсь без тебе.

Він відкрив скриню і взяв звідти пару факелів. Кинув на старого ще один, пронизливий погляд.

— Бісова порода! Я просто хотів, бляха, випити. — проскрипів Рорі піднімаючись зі стільця.

— І не кажи, — сказав Алтаріх, поклавши факел на плече. Швидким кроком він попрямував за Марцелом. — Найгірша гулянка у моєму житті.

— Побачу Кастора — дам йому в морду за те, що порадив це місце. — Рорі ще раз оглянув кімнату, зупинився очима на дівчині, тяжко, дуже тяжко зітхнув і пішов за ними слідом.

V

Рука вкотре здригнулась від холоду, з гусячого пера зірвалась крапля чорнил і залишила між рядків велику, чорну ляпку. Пресвітер Пріск процидів крізь зуби щось дуже богохульне і критично оглянув документ. Букви виходили дуже неоковирно, через тряску у руці, а ляпки додавали документу зовсім неохайного вигляду. Якийсь час Пріск буравив пергамент суворим поглядом, наче сподіваючись, що букви з переляку вірівняються самостійно.

Це зовсім нікуди не годиться. Треба починати усю роботу з початку. Він розтер долоні і зробив довгий видих. З роту вирвалась хмаринка пари.

Не дивлячись на те, що він був закутаний у хутряний плащ поверх вовняної накидки, холод все одно пробирав до кісток. Здавалось, що паморозь вкриває не тільки кам’яні стіни кабінету, а й самі кістки. Зі старечим кряхтінням Пріск піднявся з-за столу і зробив декілька кроків по кабінету, щоб трохи розігрітися. Підійшов до жаровні, у якій дотлівало останнє вугілля і простягнув до неї руки. Він відчув себе жебраком, що зазирає у пустий горщик, щоб перевірити чи не лишилось там яких об’їдків.

Пріск визирнув у вікно, за яким панувала невизначена сірість без жодного натяку на сонце. Настрій був паршивий.

— Петроній! — крикнув він на двері кабінету. — Ходи, негайно, сюди!

Крик вийшов зовсім не таким владним, як Пріск планував. Вийшло щось визгливе і дуже нещасне. Менше ніж за хвилину двері прочинились і у них з’явилася руда голова клірика.

— Велебний Отче? Ви мене кликали?

Він, як завжди, ввічливо посміхався, що роздратувало пресвітера ще сильніше.

— Звичайно кликав! Чого ти там стирчиш у дверях?! Увійди, не впускай холод! — Пріск знову сів у своє обтягнуте оксамитом крісло, розтираючи долоні.

Клірик слухняно ступив у кабінет і закрив за собою двері.

— Ну? — роздратовано запитав пресвітер у відповідь на розгублений погляд Петронія. — Є якісь новини?! Де там той бісів візник?

— Ох, Отче, поки що жодних новин. Схоже, що він там застряг надовго. Ми відправили слуг і охорону, щоб допомогти витягти воза, але не думаю, що це все одно займе не менше пари годин. — обличчя клірика стало дуже скорботним.

— Ай, щоб йому оцтом причащатись, тому п’яниці! — в серцях Пріск стукнув долонею по столу.

Декілька секунд він мовчав, незадовлено дивлячись на Петронія. Той ховав очі у підлогу.

— У запасах зовсім не лишилось вугілля? Може якісь рештки? — нарешті запитав Пріск з надією у голосі.

— Отче… Архидиякон наказав вигрести усе, щоб розтопити усі жаровні в його покоях. — дуже обережно відповів Петроній. Він знав, що згадка начальства може спровокувати у старого пресвітера напад люті.

Той вже набрав повітря у легені, щоб виказати усе, що думає про архидиякона і його нехристиянську любов до надмірів. Але стримався. Не варто робити це при підлеглих, особливо при таких, що першими донесуть архидиякону, щоб вислужитись.

— Прикро. Дуже прикро Петронію. Через цей холод я зовсім не можу працювати. Не можу втримати перо у руках. — він подивився на нього так, наче це клірик сховав сонце за хмарами.

— Отче…

— Та що ти заладив: “Отче! Отче!”? Наче я сам не пам’ятаю, хто я такий. Стоїш тут, лупаєш на мене очима як дитина! А мені що робити? Ти що, не міг притримати для мене мішок вугілля?! — пресвітер таки не витримав і зірвався на крик.

— Отч… Ваше Велебносте, — Петроній низько вклонився. — У мене одна ідея…

— Що там у тебе? Якщо скажеш піти на ринок за вугіллям, як клянусь цицьками Марії, тебе чимось трісну по голові!

— Ні-ні, я просто подумав… в архіві повно старих документів, що лежать там роками. Що як…

— Палити документи?! Там з глузду з’їхав, чоловіче? А хто за це відповідатиме? Ти?! — Пріск піднявся, впершись руками у стільницю і подався вперед.

— От… Ваша Велебносте, я подумав…

— Йолоп! Бевзь! Бовдур! Ти подумав?! Чим, скажи люб’язно, ти подумав?! Дупою чи головою? — Пріск виміщав на ньому усе роздратування, що накопичувалось з самого ранку. Петроній знову зігнувся у поклоні і вислуховував прокльони. Викричавшись Пріск опустився за стіл і похмуро розглядав руду маківку Петронія.

— Ну добре, ідея не дурна у своєму корені. — сказав він спокійно. — Але палити документи я не дозволю. Доведеться викручуватись інакше. Дай-но подумаю

Пресвітер відкинувся на спинку і призадумався.

— Згадав! — раптом вигукнув він. — На днях привозили якісь сувої, знайдені у закинутому храмі Аполлона в Емпорії. Я якраз мав зробити опис майна і відібрати, що піде до скрипторіїв на перепис. Чому б не сумістити корисне з корисним?

— Блискуча ідея, Отче! — піддакнув Петроній.

— То не стій, наче статуя. Знайди якусь корзину і неси сюди побільше цього добра. І огниво захопи.

Петроній, ще раз вклонившись, поспішив на вихід.

”А все ж гарний хлопець, цей Петроній. Стукач і пристосуванець, але коли це було проблемою? Далеко піде, якщо не псувати йому характер надмірною похвалою” — подумав Пріск. Він спробував ще попрацювати, але після чергової помилки кинув цю марну справу. Налив собі вина і закутавшись поміцніше дивився у сіре вікно.

Нарешті, двері знову прочинились і з’явився Петроній з великою корзиною у половину людського зросту. Вона була з горкою забита сувоями з папірусу.

— Велебний Отче, дивіться-но! — він протягнув її до жаровні і зі стуком поставив поруч із нею. — Певно не усе тут цінне, як думаєте?

— Готовий заприсягтися, що цінного у цій поганській писаніні дуже мало. — сказав Пріск встаючи і підходячи до жаровні поближче. — Запали трут, Петронію.

Клірик наклав на вугілля свіжого трута і почав вибивати іскри з огнива. Пріск з горки випадковий папірус і, розгорнувши, пробігся очима по перших рядках.

— Ну ось, будь ласка! Маєш! — він ткнув сувоєм у сторону Петронія. — Якийсь поганський гімн з прославлянням поганських богів.

— Святотатство, Отче! — кивнув Петроній, ховаючи огниво за пояс. На жаровні затанцював маленький вогник. — Куди більше користі він принесе, якщо зігріє слугу господнього.

— Саме так, юначе. — Пріск приставив край папіруса до вогню і той моментально спалахнув у нього в руці. Він кинув його на залишки вугілля і простягнув до вогню змерзлі долоні. — Дивись, Петронію. Що там ще є?

Петроній схилився над корзиною і виудив ще декілька свитків.

— Кхм… Публій Вергілій. Е-е-е… “Метаморфози”. — він деякий час вчитувався у зміст. — Теж поганець, Ваша Велебносте. До того ж, переписаний не один раз.

— Відклади. — трохи відігрівшись Пріск одразу подобрішав. — Вергілія знають і шанують найвищі отці церкви, а ти пропонуєш його у вогонь? Що там ще є?

З шурхотом Петроній розгорнув наступний сувій і забігав по ньому очима.

— Якась п’єса. Зараз… ніде не бачу автора…

— У вогонь її. Зараз не до п’єс. Полум’я зараз згасне.

Товстий папірус з веселим тріском зачадив на весь кабінет.

— Так… Не можу зрозуміти, це наче… А, це грецька. — Петроній вивчав бірку на наступному пергаменті. — “Tyrrhenica”. Книга дев’ята. Секунду, я шукаю автора... Тиберій… Ага… Тиберій Клавдій Цезар… Август Германік. Ваша Велебносте, схоже це колись належало комусь з імператорів?

Пріск простягнув руку і зацікавлено пробігся по тексту очима, поки Петроній далі рився у сувоях.

— Хм… Клавдій. Найнікчемніший з імператорів. Тірренами греки називали етрусків. Схоже тут йдеться про їх історію. — Пріск прокручував папірус, вчитаючись у текст.

— О, то варто передати це на перепис? — Петроній відірвався від свого копошіння у кошику і вказав на декілька сувоїв, що склав окремо. — Я тут знайшов ще книги з того ж циклу.

Пріск кинув погляд на полум’я, що потроху загасало. Папірус горів яскраво, але занадто швидко.

— До біса етрусків. Нікого не цікавить доля давно мертвого народу. — він покалав свій сувій на жаровню. — Кидай усі, що знайдеш у вогонь.

— Так, Отче. Їх тут багато, ще й руків’я з кедру — добре горітимуть.

— Прекрасно, цього вистачить на деякий час. — вдоволено кивнув Пріск. — Я вже відчуваю, як життя повертається до тіла. Займайся, Петронію, а я поки попрацюю.

Папірус чадив так, що сльозилися очі, але з тим дарував омріяне тепло.

Пріск знову повернувся за стіл і взяв зі стопки чистий пергамент. Обережно вивів заголовок.

”До братів у Христі, пастирів парафій Римських”

Цього разу літери вийшли рівнішими, впевненішими. Саме такими, як і було потрібно для такого документу. Він продовжив писати:

”У ці скорботні дні, коли Господь, випробовуючи віру нашу, накинув на світ покров сутінок, і холод у наші домівки, я звертаюсь до вас із пастирським словом та засторогою.”

До Святого Престолу доходять вісті, що в деяких парафіях молитви перетворилися на політичні промови, а амвон — на Форум. Звертаюсь до вас із закликом до розсудливості. Пам’ятайте: паства дивиться на вас, шукаючи втіхи духовної, а не закликів до заколоту.

У часи смутку пастир має бути скелею, що прикриває собою парафію, а не вітром, що дме туди, куди хилиться дерево. Щодо подій мирських і військ, що наближаються, належить вам зберігати мудру стриманість. Знаю, що серця багатьох із вас сповнені надії на зміни, а вуста готові прославляти тих, хто називає себе визволителями… “

Його перервав, якийсь дивний звук, що видав Петроній, читаючи черговий сувій. Щось середнє між задушеним смішком і вигуком здивування.

— У чому справа хлопче? — суворо перепитав Пріск.

— О… Отче, пусте. Черговий поганський текст. — сказав той відкладаючи сувій в сторону.

Пресвітер підозріло зіщулив очі. Колись, багато років тому, він викладав у монастирській школі і ще з тих пір добре знав цей тип реакцій.

— Он як? Чому ж не відправиш його у полум’я?

— Я… Е-е…

— Дай-но мені. — Пріск простягнув руку. Трохи повагавшись Петроній передав папірус.

Пріск розгорнув його і швидко почав бігати очима по тексту. Дочитав до самого кінця, при цьому тримаючи на обличчі вираз повної огиди.

— Похабщина і ганьба! Содомія! Ще й написана жінкою! Відправ це у вогонь негайно, цій… — він прочитав бірку на сувої. — …Сапфо місце у пеклі, а не у скрипторії.

Петроній, звичайно, не посмів сперечатись і підкинув книгу поезій у вогонь. Пріск знову макнув перо у чорнила і продовжив акуратно виводити букви. У теплі, здається, відтанули навіть думки, робота йшла легко.

”Остерігайтеся плутати Царство Небесне із царством земним.

Пріск навіть причмокнув від краси своєї метафори.

Пам’ятайте, що Церква наша — єдина і неподільна, і голова її — Христос, а не василевс, хоч би яким благочестивим він себе нарікав. Ваше завдання нині — не кликати війну на вулиці Вічного Міста, а молитись про спасіння душ ввірених вам овець…”

— Велебниий Отче, якщо дозволите вас відволіки…

— Холера, Петронію! — Пріск роздратовано відклав перо і повренувся до нього усім тілом. — Ти даси мені попрацювати?

— Я просто не впевнений щодо цього сувою… Тут якась наукова праця. — клірик уважно вдивлявся у розгорнутий папірус. — Астрономія, судячи з усього. Щось про зірки.

Пріску закотив очі і вказав пальцем на вікно.

— Ти давно бачив зірки на небі, Петронію? — зі знущанням в голосі запитав він. — Який тепер сенс у астрономії, га? Рівно такий самий як і в астрології.

Він знову повернувся до свого циркуляра. Рудий негідник відволік в момент найбільшого натхнення. Поміркувавши, він почав наступний рядок.

”Ми не обираємо між мечем гота-єретика і списом грека. Ми, правовірні християни, пам’ятаємо вчення святого Павла: “Усяка влада походить від Бога. Не личить служителям вівтаря попереджати Божий промисел.

Нехай ваші проповіді будуть сповнені закликів до смирення, а не до бунту. Не сійте марних надій, що можуть обернутися кров’ю на бруківці. Зберігайте нейтралітет у словах своїх. Нехай ваші молитви будуть за припинення страждань народу римського, а не за перемогу однієї зі сторін. Бо війни закінчуються, імператори та королі змінюють один одного, а Святий Престол має стояти непохитно…”

У двері кабінету постукали. Петроній, що рився вже на самому дні корзини, підняв запитальний .погляд до пресвітера.

— Чого вилупився? Забув як двері відкривати?

Клірик, схиливши голову у поклоні, поспішив до дверей і впустив відвідувача. Пріск підняв очі і подумки вилаявшись вивів останній рядок.

”Сільверій, Єпископ Римський, Намісник престолу святого Петра, Слуга Слуг Божих”

А точніше його особистий писар і права рука.

— Леонтію, який неочікуваний візит! — з натягнутою радістю у голосі сказав Пріск, встаючи йому на зустріч.

Коли Петроній збирався повернутись до жаровні, Леонтій поклав йому руку на плече, м’яко повернув до себе і вказав великим пальцем собі за спину. Той, не вагаючись, випірнув з кабінету. Леонтій був одягнений зовсім не по церковному, у темну туніку і довгий, теплий плащ майже до підлоги. Він був доволі молодим для своєї посади — йому ледве виповнилось тридцять. Мав жилаву тілобудову і високий зріст, який ще більше підкреслювала його довга шия з виразним кадиком. Обличчя теж не відповідало статусу, він був більше схожий на бандита з Транстібериму, ніж на служителя церкви. Втім, ніхто ніколи і не бачив, щоб Леонтій щось записував під диктовку Його Святості.

— Дай вам Боже, отче Пріск. — він пройшов по кабінету розглядаючи стіни і шафи так, наче вже завтра планував сюди заїзжати. Він підійшов до стосу папірусів і ткнув миском чобота — Що це у вас за бібліотека на підлозі?

— А, — відмахнувся Пріск. — сувої з храму Апполона, нещодавно кимось знайдені і передані Церкві. Розбираю їх потроху, щоб зрозуміти, чи є там щось прийнятне для перепису.

Писар зазирнув до жаровні.

— Бачу частину ви вже розібрали. — сказав він з іронією. — Надимили ви тут добряче.

— Вугілля закінчилося, уявляєте? Якийсь йолоп вчасно не потурбувався. Ще й віз з новим застряг десь на дорозі. І ось… Уся верхівка церкви помирає від холоду.

— Я вам підкину трохи з власних запасів, Отче. Не годиться вам, замерзати. Ви надто цінні для Його Святості. — він кинув погляд на купку папірусів, з якими не встиг розібратися Петроній. — Було щось цікаве?

— Содомітські вірші, поганські нісенітниці, дурні пʼєси — одним словом, усе що так любили поганці і те, що гнівить Бога. Ви до мене у справі листа? Я якраз закінчив… — він завагався на мить. — …чорновий варіант.

— Охоче послухаю, Отче. — він присів на крісло біля жаровні.

Пріск відкашлявся, облизав губи і почав читати з пергаменту.

— Пристойно. — підсумував папський писар. — Занадто вископарно, забагато пустопорожнього, але нехай. Якщо це потрапить до якогось гота, то він, певно, і не зрозуміє про що йдеться. Але про меч готського єретика — приберіть. Занадто агресивно. А в іншому — рівно те, що я і просив.

“Щеня!” — ледь не закривчав пресвітер. Та що він собі думає? Пріск старший за нього на сорок з гаком років. Цей вискочка, певно, ще не народився, коли Пріск вже служив Святому Престолу. І він буде вказвуати йому як складати циркуляри?!

— Слушне зауваження, Леонтію. Я теж думав, що це звучить занадто войовничо. — сказав він натомість.

— Дайте комусь переписати начисто і нехай занесуть до мене. — він закинув ногу на ногу і відкинувся на спинку. — Але я до вас в іншому питанні. Я щойно з мавзолею Адріана і приніс звідти непогані новини.

— О… он як? — Пріск уяви не мав, які ще “непогані новини” можуть прийти з цього кубла готських єретиків.

— Наш улюблений король неочікувано розщедрився і вирішив нагодувати місто. Сьогодні зранку через Фламінієву браму пройшли сорок возів із зерном з Равенни.

— Щедрий жест! — Пріск навіть не сильно кривив душею. Звістка його дійсно порадувала.

— Королівський. — кивнув Леонтій, хитро посміхнувшись.

— То..? — Прихилився Пріск поближче до нього.

— Половину. — коротко сказав Леонтій. Погляд у нього був самовдоволений.

Очі пресвітера полізли на лоба.

— Чи я вірно вас почув, Леонтій?! Половину?! Вони віддадуть половину?!

Писар кивнув. Він відверто насолоджувався ефектом.

— Як ви це зробили? — не міг вгамуватися Пріск. — Ви б певно і Диявола переконали випустити вас з Пекла!

Леонтій засміявся. Сміх у нього був скрипучим.

— Хотілось би вірити, Отче. — він протер очі, що сльозились від чаду жаровні. — То що думаєте?

Пріск задумливо почухав підборіддя і знову обливав губи.

— Десь третину дійсно доведеться роздати. «Святий престол непохитно печеться про знедолених» і все таке…

Цього разу здивувався Леонтій.

— Третину? Я думав, не менше половини.

— Леонтію, до чого ці широкі жести? Зерно вже на вагу срібла, а коли під стінами стоятиме Велізарій — буде на вагу золота. Нащо нам годувати бідноту, яка не переживе цієї зими, віддай ми їм хоч усе зерно?

— Ну, якщо відкинути духовне… так само легко як і ви. То я би не хотів отримати голодний бунт на вулицях.

Пресвітер махнув рукою.

— А-а… Дурниці. У голодних нема сили на бунт. А в разі чогось завжди можна сказати, що готи просто мало дали.

— І готам це дуже не сподобається.

— А що вони зроблять? Натовп завжди можна спрямувати у потрібному напрямку. Наприклад, на тих самих готів. Велізарій буде у захваті.

— Отче Пріск, перечитайте лист, який самі написали. Перечитайте і усвідомте, вас він теж стосується. — у голосі Леонтія зʼявилась металева нотка.

— Я лише хочу вберегти Святий Престол від марнотратства, от і все. — сказав Пріск примирливим тоном, розвівши руки у сторони.

— Добре-добре. Якщо ви впевнені, що зможете роздати третину так, щоб вона відчувалась як половина, то ніхто не буде проти. — Леонтій теж заспокоївся. — Тоді на ринок зараз піде близько третини, десь сімсот чи вісімсот модіїв. У мене вже є покупець на більшу частину.

— Я не хочу лізти не у свою справу… Але чи варто продавати зерно зараз? Ціни підростуть, треба тільки почекати. — обличчя у Пріска було стурбоване.

— До чого ж ви, Отче, жадібний! — в серцях вигукнув Леонтій. В його голосі було не тільки обурення, але і захват.

Пріск фиркнув.

— Доживете до моїх років… Я ж вам не вказую, просто сказав те, що очевидно.

— У мене є зобовʼязання, Отче. Я не можу собі дозволити трястися за кожен недозароблений мідяк. — Леонтій встав і налив собі вина з кувшина на столі. — Це погано для справ. Продаючи зерно ми купуємо лояльність. Все так само як з вашими жебраками, тільки користі більше.

Пресвітер підставив і свій келих.

— Робіть як знаєте, тільки про мою частку не забудьте.

Дзвякнувши келихами обидва випили. Помовчали. Леонтій нахилився і підняв випадковий папірус з підлоги. Вчитався.

Пріск, не був у захваті від компанї цього молодика, але прогнати його теж не міг, тому просто спостерігав за тим, як він читає сувій. Нарешті Леонтій відірвався від читання і кинув сувій на жаровню.

— Історія… — пояснив він, дивлячись як той займається. — Кому взагалі цікава історія, якщо вона відбувається просто за вікном?

IV

Тишу подвірʼя прорізав жіночий крик.

— Ідіоти! Кати! Вбивці! Демони в людській подобі!

Кричала Клементина. Кастор, стояв поруч, схрестивши руки на грудях. З ними були троє слуг, на чолі з Маттіасом. Вони стояли біля двуколки, яку привезли Алтаріх і Рорі.

Обидва були, наскільки дозволяв бачити факел, заляпані кровʼю. Чомусь він не надто здивувався, побачивши їх тут. Він вже звик до того, що його життя це суцільний грецький театр. У візку лежала бліда, непритомна дівчина, вкрита ковдрою. Спершу Кастор подумав, ще просто труп, але придивившись побачив, що вона ворушиться і дихає. З ними був чоловік, схожий чи то на збирача податків, чи то на некроманта. Сивий і вдягнений в усе темне. Він був єдиним з Трійці, хто не мав винуватого вигляду.

— Я ще раз питаю, навіщо ви катували нещасну дівчину, везучи її сюди у такому стані?! Марцел? Ну, кажи, людина думки! Коновал! Я що, по твоєму, ніг не маю?!

Він не міг пригадати, коли бачив тітку настільки розлюченою востаннє. Вона скидалась якусь Ерінію чи Мегеру. Розпатлане волосся, палаючі очі і голос, що лупив наче батіг.

Втім, Марцел витримав цей шторм спокійно.

— Люба Клементино, статус «людини думки» яким те мене наділила, зобовʼязує мене думати перш ніж діяти. — попри ситуацію, у нього на вустах була іронічна посмішка. — І подумавши, я прикинув, що дівчина, що майже стікала кровʼю має не так багато часу, щоб дочекатись поки я нанесу тобі візит і буду вшанований твоїм візитом у відповідь…

Клементина нервово потерла свій місяцеподібний шрам, наче у неї раптово розболілась голова. Вона гучно, майже по дівочому фиркнула і повернулась до слуг, що стояли поруч.

— Несіть її в будинок. І обережно! Так, наче вона скляна! — сказала вона вже спокійніше. — А ти, Марцел, за мною. Мені буде потрібна допомога.

Той серйозно кивнув і пішов за нею слідом. Через деякий час, Кастор, Алтаріх і Рорі залишились надворі втрьох.

— Командире… — Алтаріх першим порушив тишу. Він почухав потилицю і ніяково посміхнувся. — …ти чого тут робиш?

— Довго пояснювати. Я тут живу… жив. В що ви вже встрягли? Що з дівчиною?

Він не дуже вірив, що ці двоє щось з нею зробили, але був готовий до найгіршого.

— Як завжди. — нарешті подав голос Рорі. — Були поруч, коли треба було бути на іншому кінці міста.

— Командире, вона… бляха, навіть згадувати не хочу. Не могли ми її кинути.

Кастор подивився готу у вічі і спокійно кивнув.

— Добре. Молодці, що не кинули. Ходімо у будинок. Холодно. Та й виглядаєте ви так, наче вам треба випити. Розкажете, що і як.

***

Клементина підтягнула товсту ковдру на плечі дівчини і прибрала прядку, що вибилась їй на обличчя. Не стільки з полегшенням, скільки від втоми. Вʼяжуче закляття, що остаточно зупинило кровотечу, як завжди далося не просто.

Вона дістала з мішечку шматочок ладану і кинула його до жаровні. Марцел, сидів у кутку, задумливо крутячи у руці шматок рожевого мінералу, який лежав на одній з полиць.

— Вердикт? — запитав він спокійно, коли Клементина зустрілася з ним поглядом.

— Ми зробили усе, що у наших силах. Тепер вона у руках Сил Вищих. Шанси є, хоч і невеликі. — вона присіла за свій робочий стіл. — Я приготую настоянку, на випадок якщо вона прийде до тями. Але навіть якщо зараз все минеться — за день-два у неї почнеться гарячка. Це може її добити. Я зроблю все, що у моїх силах, але вона і так забагато пережила. Не усілякий таке витримає.

— Ця витримає. Вона сильна. — він піднявся з місця і пройшовся кімнатою, зазираючи на полички і роздивляючись зміст шафи. — Цікаво… Цікаво побувати на кухні самої Гекати, так би мовити.

Клементина показово підійшла і засунула шторку на шафі пере його носом. Потім повернулась до нього різко запитала:

— Для чого вона тобі?

— А?

— Я питаю, для чого тобі це нещасне дівча. Що ти хочеш від неї? Вона тобі що, грошей винна? — Клементина дивилась йому просто у вічі.

— Християнське милосердя. Мене усі називають безсердечним. — він манерно всміхнувся. — Ось тобі доказ, що це не так.

Вона закотила очі.

— О як! Добрий самаритянин Марцел рятує дівчину у біді. Аякже!

Обличчя у Марцела було непроникне.

— Іншого пояснення у мене для тебе немає. Та й зрештою, хіба воно потрібне?

— Добре. — вирішила зайти з іншого боку Клементина. — Її лікування коштуватиме тобі чималі гроші. Сам розумієш, що я, на відміну від тебе, не добра самаритянка.

На диво, і тут він не став заперечувати. Спокійно кивнув і відповів:

— Ти у своєму праві. Я все оплачу.

Цим він розпалив цікавість ще сильніше.

— Вона буде тут не менше тижня, якщо протягне так довго. Їй потрібен догляд і лікування.

— Я не поспішаю, — він підійшов до Сабінії і глянув на її бліде обличчя. — та й вона теж. Роби, що потрібно.

— Ти сьогодні на диво ввічливий. — Клементина задумалась на секунду, стукаючи себе пальцем по губах. — А може ти надумав принести її в жертву?

Марцел глухо засміявся.

— Клементино, ти щойно говорила про те, що у твоїх послуг є ціна. Виходить, що я виступаю у ролі покупця. Тебе ж не питають у винній лавці, з ким ти плануєш пити?

Вона не відповіла. Дістала з маленького глечика пучок сушеноі трави і кинула у казанок, що саме закипів на жаровні. Якийсь час мовчання переривав лише гуркіт окропу, тріск вугілля і важке дихання Сабінії.

— Знаки стають усе похмурішим. — тихо сказала вона. — Як не дивись, на чому не гадай, усе обіцяє темні часи. Дуже темні. У тебе так само?

Марцел озирнувся на неї, тепер погляд у нього був серйозним.

— Є така закономірність, так. Нинішні часи ще здадуться нам ситими і заможними.

— Що плануєш робити? Навіть такого як ти це зачепить. — Клементина дивилась на нього крізь пару, що виривалась з казана.

— Те, до чого мене забов’язує справа мого життя. Спостерігати і фіксувати. — він задумливо подивився у вікно, що зараз було просто провалом у темряву. — Не треба бути високолобим, щоб зрозуміти, що весь світ зараз у стадії нігредо. Гниття, розпад, пітьма. Багато років назад остаточно рухнуло щось величне. Схоже, що назавжди. Тож зараз ми спостерігаємо за процесом розкладу цього мертвого тіла. Стадія альбедо неодмінно настане, це закон природи. Але коли і як — можна тільки здогадуватись.

— Гарна теорія. Логічна. — фиркнула Клементина. — у ній нам відведена роль трупних хробаків, що копошаться у цьому тілі.

— Поклавши руку на серце, це дуже близько до істини. Достатньо поглянути по сторонах.

— Як завжди, Марцеле. Багато слів, загадкові посмішки… Але якщо вслухатись, то можно почути основне: “я нічого не знаю”. Втім не соромся, не соромно Сократу — не соромно тобі.

— Можна подумати, що твої гадання на курячих печінках і риб’ячих тельбухах дають більш певні прогнози. У його голосі прослизнув натяк на роздратування, якого Марцел собі, зазвичай, не дозволяв. Вона зустріла його погляд і у її очах він побачив дуже недобрий відблиск від жаровні

— Втім, люба Клементино, я не мав на увазі принижувати твоє мистецтво. — він швидко опанував себе. — Усі ми зараз наче сліпі кошенята, не важливо, що ти здатен привідкрити завісу, якщо за нею темрява.

— Поетично, Марцеле. Готова закластися, що потайки ти пишеш вірші. — кривао всміхнулася Клементина.

— Колись, у кращі часи, можливо завітаю до тебе з кувшином фалернського і прочитаю декілька. — всміхнувся він.

— Мене в той час не буде вдома. — відказала вона, помішуючи вариво. Запах стояв дуже духм’яний, професійний ніс Марцела, певно, вхопив основні інгрідієнти. Був саме час для того, щоб додати секретні, але робити це у присутності “колеги” Клементина не збиралася. — Тут ти вже зробив усе, що міг Марцеле. Завітай завтра. А краще — післязавтра. Тоді вона або вже буде при тямі, або віддасть богу душу. І не забудь захопити із собою капшук.

— Виставиш мене за двері у ніч, Клементино? — вдавано обурився він.

— Розумію, не надто шляхетно з мого боку. Бідні нічні грабіжники і мародери, у мене сереце країться від думки, що прирікаю їх на твою компанію.

***

Сіли у малій їдальні. Велика трапезна, у якій, за кращих часів, регулярно відбувалися прийоми, стояла закинутою, щоб економити вугілля. Як і більшість кімнат у маєтку. Біля невеликого стола, за яким Кастор нещодавно вечеряв з Клементиною, стояла жаровня, світла від якої, звісно, не вистачало, щоб освітити усе приміщення. Тут теж були фрески, що нагадували про кращі часи. Щедрий розсип фруктів з Рогу Достатку, усміхнений Бахус, що щедро лив вино у кубок німфи. Щоправда, час і з ними зіграв злий жарт. На обличчі і тілі юного бога зʼявилось декілька тріщин і сколів, що робило його схожим на прокаженого. Пахло вугільним димом і вином, ще, ледь вловимо, сушеними травами, які Клементина, певно розвісила десь тут.

Алтаріх і Рорі стукотіли ложками, поїдаючи юшку з сочевиці і солонини. Кастор на секунду закрив очі і стряхнув головою, намагаючись позбавитись від почуття абсурдності ситуації. Двоє варварів, схожих на бандитів, заляпані кровʼю наминають сочевицю в домі його батька. А він, підливає їм у келихи тепле вино із медом. Вісім років назад він, певно, кинувся би на власний меч, якби дізнався, що таке станеться. Два бандити з придунайського кордону. Дві найдорожчих людини у його житті. Принаймні з тих, хто вижив.

— Свининка! — задоволено крякнув Рорі, відриваючись від тарілки. — Ще й засолена як слід. Твоя тітка не бідує, а?

Кастор розвів руками, демонструючи, що не причетний до її достатку.

— Схоже на те. Як бачиш, до неї навіть по ночах клієнти тягнуться.

Рорі не звернув уваги на сарказм. Він обвів їдальню ситим поглядом і схвально кивнув.

— Гостинний дім. Гарний. Ще й стіни розмальовані… То ти дійсно був великим паном, Касторе?

— Якщо і був, то давно перестав. — сухо відпоівів Кастор. Він придивився до Алтаріха, який повільно ковиряв ложкою свою порцію. Хлопець був незвично мовчазним. — Алатраіху, ти як?

— А? — він випірнув з якихось дуже далеких думок. — Я? Та добре. Трохи турбуюсь.

Кастор здивовано здійняв брови. Це було не дуже схоже на гота.

— І що тебе гризе? Маємо трохи грошей, маємо де спати, робота теж знайдеться. По нинішнім лайняним часам — є чому радіти.

— Знаю. — кивнув він. — Я за дівчину турбуюсь. Дуже їй паскудно там було, в тій каупоні. А коли везли — ледь дихала.

Кастор хмикнув і ще уважніше придивився до нього.

— Друже, ти для неї вже зробив усе, що міг. Далі вже не твій клопіт.

— Просто…. просто не хочу, щоб це все було дарма. — він затнувся, задумався на секунду і, наче отямившись, натягнув посмішку. — Бо… бо я обіцяв Рорі, що сьогодні він буде п’яним. Виходить, що порушив слово!

— Про таке переймаєшся? — здивовано запитав Рорі. — Ми щойно з дівки м’ясо шматками діставали, а ти…

Кастор кинув на нього такий лютий погляд, що той, зрозумівши натяк, заткнувся. Перехилившись через стіл Кастор хлопнув гота по плечу.

— Ще не вечір. Впевнений, що у льохові знайдеться чим поживитись. Ви, все ж, у мене в гостях.

Він встав і підійшов до столової шафи. Дістав скіпку, запалив її від жару в жаровні і підніс до лампадки, спостерігаючи, як вогонь неохоче переповзає на проолієний ґніт. Лише коли переконався, що лампа не згасне, взяв за вуха пару порожніх глеків. Вогник затремтів, коли він зробив крок за межі освітленого кола, прямуючи вглиб будинку.

Холод вхопив за карк, варто було відійти від жаровні на пару кроків. Ввечері і вончі він ставав все більш лютим. Він добре пам’ятав, що двері від льоху були поруч із кухнею, але в темряві ледь їх не просковчив. А коли таки знайшов — зрозумів, що ті, очікувано, заперті на замок.

— Холера. — процідив він крізь зуби. Певно, ключ у когось зі слуг.

І в тоді він почув, як до нього хтось наближається у темряві. Легкі, майже нечутні кроки, яких він взагалі не помітив би, якби не легке відлуння від кам’яних стін.

— Хто там нишпорить? — гучно запитав Кастор, вглядаючись у пітьму. Йому стало трохи ніяково.

— Гість і клієнт вашої тітоньки, пане Скавр. — долинув з темряви мелодичний, густий голос. — Ми бачились з вами мимоходом надворі.

Він зробив крок у коло світла від лампадки. Кастор здригнувся, усвідомивши, наскільки близько той був.

— Мене усі називають Кастором. — буркнув він незадоволено.

— А мене усі називають Марцелом. — в тон йому відказав гість. — Здається, я вас трохи налякав?

Кастор змірив його сердитим поглядом. Незнайомець дійсно його налякав, але зізнаватись він у цьому не збирався.

— А ви, схоже, заблукали у будинку без світла, Марцеле? — відповів він натомість. — Вивести вас на двір?

— Зізнатись, я поки не планував йти. У мене є справа до ваших… друзів? — його чорні очі зловили відблиск вогника від лампади.

Щось у голосі манерах цього чоловіка дратувало Кастора, хоч він і не міг сказати, що саме. Хотілось виставити його за поріг без факела і забути назавжди.

— Яка ще справа? — запитав він натомість.

— Фінансова. Я мушу винагородити їх за допомогу у порятунку моєї знайомої. Та й, скажемо, за зіпсований вечір теж.

— Забавно. Вони розповідали, що ваша знайома, перш ніж… їй стало зле, намагалалась від вас втекти.

Марцел і бровою не повів.

— Припускаю, що це могло так виглядати з їх перспективи. А все ж, Сабінія дорога моєму серцю. І ваші друзі врятували їй життя. Відчуваю себе зобов’язаним віддячити, нічого не поробиш.

Кастор, подумки, пошукав хоч одну причину відмовитись від його грошей, але так і не знайшов.

— Добре. Я наберу вина і проведу вас до їдальні. Зачекайте тут. Не варто вештатись коридорами у темряві. Ще перечепитесь, зламаєте шию. — останнє Кастор вимовив з натиском у голосі.

— Чекатиму. — кивнув Марцел з посмішкою. — Моя шия мені ще знадобиться.

Ключ, очікувано, знайшовся у Матіаса. Певно, Клементина не знайшла у будинку більш довіреної особи, щоб завідувати запасами вина. Спустившись до льоху Кастор відмітив, що запасів тут дійсно вистачає. Солонина, крупи, зерно, овочі і сушені трави — тітка Клементина була готова до важких часів. Він схвально хмикнув. Родичка була йому А ось великих амфор з вином сильно поменшало у порівнянні з часами, коли тут господарював батько. Певно, вона не прихильниця пишних застіль, яким був той. Він, не сильно перебираючи у темряві, відкрив найближчу амфору і, переконавшись, що там дійсно вино, а не оцет, наповнив кувшини. Сьогодні вони питимуть так, як звикли на Дунаї — “по-варварськи”, себто не розбавляючи вино нічим. Ще раз кинувши око по коморі, Кастор піднявся по сходах.

— Дозвольте понести світло, пане Скавр. — люб’язно запропонував він.

— Я вже казав, що я не пан Скавр. — Кастор простягув йому лампадку і переховпив глечики позручніше. — Мій батько був, а я — просто Кастор.

— Кров є кров, з нею нічого не зробиш. — відказав Марцел, ршаючи коридором. — Хоча, мушу сказати, метаморфозу ви пережили цікаву. З Кастора Тіберія Скавра у просто Кастора. Впевнений, за цим стоїть цікава історія, яку я би охоче послухав.

— Стоїть. — кивнув найманець. — Але на ваш жаль, це не моя улюблена історія. Тож доведеться вам додумати самому.

— Я дещо чув про вас. Тут і там, дрібнички, уривки пліток. Цікаво, як багато з цього правда. — він озирнувся на Кастора,

— Самому цікаво.

— Чув, що ви служили у нічній варті. Очолювали когорту.

— Хм, якщо два десятки озброєних кийками голодранців можна назвати когортою, тоді так, очолював.

— Чув, що ви поїхали на Схід, у пошуках чи то кращого життя, чи то військової слави.

— Я бував на Сході, так. — Кастор знизав плечим.

— То ви знайшли там те, що шукали? — запитав він вкрадливо.

— А ось і їдальня. Як ви тут, хлопці? Не заспрагли? — Кастор увійшов першим і грюкнув обидва кувшини на стіл. — Ось цей добродій каже, що завинив вам грошей.

Обидва озирнулись до Марцела.

— Ти ба, і дійсно. Завинив. — задоволено прогуркотів Рорі. — І навіть не втік.

Марцел теж пройшов всередину і присів за стіл.

— Завинив безперечно і за все розрахуюсь. — промовив він м’яко. — Але, нажаль, не маю при собі монет. Ми вирушали так поспішно, що я забув їх захопити. Втім…

— Так я і думав. — фиркнув Рорі.

— …Втім. — прододовжив Марцел. — Я все ж хотів би віддячити. Що як ви завтра завітаєте до мене?

— А чого ж, завітаємо. — з ноткою зловісності сказав Рорі. — Ми такі речі забуваємо рідко.

Тим часом, Кастор, повагавшись, взяв з шафи ще один келих і поставив перед Марцелом.

— Як дівчина? — запитав Алтаріх.

— Погано. Дуже погано. — швидко відповів Марцел. — Однією ногою у могилі. Але це мине. Вона у надійних руках. — він легенько вклонився Кастору, що наповнював його келих.

— То вона… вилікується?

— Гадаю, що так. Після усіх цих зусиль, померти з її боку було би свинством.

Алтаріх всміхнувся, хоч Кастору і не здалось, що Марцел жартує.

— Ну, за це можна і випити. — бадьоріше сказав Алтаріх, піднімаючи свій келих.

Марцел трохи поморщився від нерозбавленого вина, але випив разом з усіма.

— То ви тут як найманці? Прийшли найматися до готів напередодні облоги? — запитав він у Кастора.

— Залежить від того, чи ми їм по кишені. — Кастор не став довго чекати, знову підливаючи вина.

— А, то якби знайшовся хтось, кому ваші послуги по кишені… — почав Марцел.

— То ми розглянемо. Ми перебірливі.

— Шляхетна риса, особливо по нинішнім часам. Багато хто радий найнятись хоч за миску каші на день, аби бути впевненим, що вона точно буде. — Марцел зустрівся очима з Кастором. В них, цього разу, був відблиск від жаровні.

— Ми не з таких. — відповів Кастор, хруснувши пальцями. — Кажу ж, перебірливі. Не працюємо за миску каші.

Він пригадав, що вирушаючи до Риму з Равенни, вони погодились в першу чергу через те, що їм обіцяли щоденне харчування. Перспектива оплати грошима тоді здавалась примарною. Але озвучувати цього, дійсно, не став.

— Тобто справа все ж у тому, чи отримаєте ви гідну платню?

— Слухай, вертихвіст. — Рорі добив вино у келиху і гучно гримнув ним по столу. — Ти або кажи, що тобі треба, або не мороч голову.

Марцел відкинувся на спинку.

— Сьогдні день і так багатий на події. Ми всі втомились, випили, бачили таке, чого бачити не хотіли. Не варто говорити про справи у такій кондиції. Завітайте до мене завтра. Я буду в тій самій каупоні “У вовчиці”. Скажімо, ближче до вечора, бо зранку маю справи.
— Побачимо. — Кастор знову хруснув кістяшками. Марцел вічливо посміхнувся і підвівся з-за столу. — Радий знайомству, Касторе. — він нарочито підкреслив його ім’я. — Радий знайомству, панове. Я чекатиму на вас завтра. І ваша винагорода теж.

Він розвернувся і попрямував до виходу. Кастор, проводжаючи його поглядом, думав про те, що цей сивий чоловік, що зовсім не виглядає старим, ходить тихо, наче кіт. І чомусь йому зовсім не потрібно світло для того, щоб ходити у темряві.